George Papworthnek, Venetia Craggsnek
és Colin Warmannek.
Köszönet a türelmükért a kérdéseimmel kapcsolatban,
és hogy a rendelkezésemre bocsátották a tudásukat.

ELSŐ RÉSZ

1949 szeptembere

ELSŐ FEJEZET

Az esti nap alacsonyan pihent a földek felett, amikor Billy Shepherd búcsút mondott a szüleinek, és elindult a gyalogúton a falu és az otthona felé. Az otthon többé már nem a Charing-tanyát jelentette, ahol született és nevelkedett, hanem Blackdown House-t Wynsdown szélén. Szokás szerint gyorsabban kezdett kalapálni a szíve, amint felmerült benne szeretett Charlotte-ja képe, aki a visszatértére várt két gyermekükkel együtt: a hároméves Johnnal, aki Billy apjáról kapta a nevét, de Johnnynak nevezték, és a csupán három hónapos Edie babával. Mindennap átsétált a földeken keresztül a szülei tanyájára, ahol az apjának dolgozott, amióta otthagyta az iskolát, aztán minden este visszasétált a rá váró családjához.

– Megjöttem! – kiáltott be, és megállt a hátsó verandán, hogy levegye a csizmáját. Nyílt a konyhaajtó, és a fia a karjába repült.

– Apu, apu, hát megjöttél! Rajzot csináltam neked. Gyere, nézd meg! – igyekezett maga után húzni az apját.

– Jövök, Johnny, jövök – nevetett Billy –, csak hadd vegyem le a csizmámat! Anyu nem örülne a sáros csizmának a konyhában, igaz?

– Anyu bent van Edie-vel. Tejet ad neki. Azt mondta, hogy én várjalak a konyhában.

– Nos, megjöttem – mondta Billy, és felállt. – Na, mutasd a rajzod!

Együtt mentek be a konyhába, mely a lakás mindig meleg középpontja volt, ahol télen-nyáron égett a tűz. A kanna lágyan dalolt a háttérben, és Billy előkészítette a teát, hogy kitölthesse a vizet, amint forrni kezd.

Johnny az asztalhoz sétált, és felvett egy lapot, amely ott hevert a zsírkréták között.

– Itt van, apu! – jelentette ki büszkén, és Billy kezébe nyomta a papírt. – Te és anyu, a kertben.

Billy szemügyre vette a két pálcikaembert a három százszorszépre emlékeztető virág mellett, a hatalmas, sárga nap sugarai alatt.

– Úgy bizony! – helyeselt meleg hangon. – Nagyon szép lett, Johnny. Ki kell tennünk a falra.

A konyha egyik fala már tele volt hasonló képekkel, ugyanis a kis Johnny roppant termékeny művésznek bizonyult. A kisfiú felnézett rá.

– Nincs neki hely – mondta.

– Leszedhetünk egy régit, hogy legyen – válaszolta az apukája.

– De nem akarom.

– Azt megértem. Majd megkérdezzük anyutól, hogy mit gondol, jó?

Johnny bólogatott.

– Jó fiú vagy – mosolygott Billy. Elkészítette a teát, és hagyta ázni, miközben így szólt: – Na, nézzük meg, hogy van anyu és Edie, rendben?

Kézen fogta a fiát, és együtt mentek fel a babaszobába.

Charlotte éppen Edie pelenkáját cserélte, amikor Billy kopogott az ajtón.

– Bejöhetünk?

– Hát persze! – jött a lelkes válasz. – Már majdnem kész vagyunk, igaz, szívem? – pillantott le lánya álmos arcára. – Gyere, ölelgesd meg, mielőtt elalszik!

Charlotte felállt, és Billy karjába tette Edie-t.

– Mindig alszik – jegyezte meg Johnny. – Miért alszik állandóan?

Charlotte nevetett.

– Mert kisbaba még, drágám. Sok alvásra van szükségük. – A karjába fogta Johnnyt, és átölelte. – Edie nem alszik majd annyit, amikor olyan nagy lesz, mint te.

Billyre nézett, aki szorosan tartotta a lányát, és arcát a pihés hajába fúrta, amitől a szívét elöntötte a szeretet. Az ő Billyje olyan erős, mégis olyan gyengéd. Örült, hogy a kis Johnny annyira hasonlít rá: világos, göndör haja rendezetlen glóriát alkotott a feje körül, szeme pedig bársonyos kék volt. Kék szemmel született, és Charlotte attól tartott, hogy ez talán megváltozik majd, ahogy idősödik. Az első hónapban változott is valamennyit az árnyalata, de kék maradt, szinte sötétkékké mélyült, akárcsak Billyé.

– Délután voltam a tiszteletesnél – mondta az asszony később a férjének, amikor már mindkét gyerek a takaró alatt feküdt, és a szülők leültek a konyhaasztalhoz vacsorázni. – Edie keresztelője miatt. Az istentisztelet részeként szeretné tartani, két hét múlva vasárnap reggel. Így bárki ott lehet a faluból, aki csak szeretne. Én azt mondtam, hogy szerintem jól hangzik, de megkérdezlek téged is.

Billy vállat vont. Szerette volna, ha a gyerekeit megkeresztelik, de nem volt nagy templomlátogató, és boldogan hagyta Charlotte-ra a részleteket.

– Szerintem is rendben van, ha anyának és apának megfelel.

– Holnap elmegyek hozzájuk a gyerekekkel, és megkérdezem őket, aztán megbeszélem a tiszteletessel. Azt is kérdezte, hogy kik lesznek a keresztszülei.

– És mit mondtál?

– Azt, hogy Clare-t és Caroline-t kérjük majd fel keresztanyának – felelte a felesége –, de még nem választottuk ki a keresztapát. – Rámosolygott Billyre. – Te kit szeretnél a keresztapjának?

– Nem tudom. Te mit gondolsz? Esetleg Dan bácsikádat?

Charlotte-nak is eszébe jutott Dan bácsi. A feleségével, Naomival befogadták őt, amikor a nácik elől Londonba menekült 1939-ben. Gondoskodtak róla és segítettek neki beilleszkedni az új életébe az idegen országban. A háború alatt megszakadt a kapcsolatuk, miután Charlotte-ot Wynsdownba menekítették, de aztán újra találkoztak, és a nevelőapjaként Dan büszkén adta a lányt Billyhez a wynsdowni templomban.

– Szerinted eljönnének? – kérdezte. – Csodás lenne látni őket.

– Akkor hívd fel őket, és kérdezd meg!

Charlotte sugárzó mosolyt vetett rá.

– Igazad van! Vacsora után rögvest telefonálok is. Viszont – tette hozzá – nem ez az egyetlen hírem. Miután voltam a tiszteletesnél, Tiszteletesné meghívott minket egy csésze teára.

A háború alatt a Londonból menekültek bizonytalanok voltak Avril Swanson, a tiszteletes feleségének illendő megszólításával kapcsolatban, és elkezdték Tiszteletesnének nevezni. A becenév elterjedt, mostanra már Wynsdown nagy része használta, és hiába kerültek egymáshoz egyre közelebb az évek alatt, Charlotte mindig is így szólította.

– Mesélt Caroline esküvőjéről – folytatta. – Caroline három hétig a lelkészlakban lakik majd a nagy nap előtt. Mindenesetre a lelkészlak konyhájában teáztunk, amikor megérkezett Mrs. Bellinger. A Tiszteletesnéhez jött, tele hírekkel.

– Na, mi a helyzet?

– Felix fia telefonált tegnap este. Eljegyzett egy lányt, és néhány héten belül haza is hozza őt bemutatni a szüleinek. Daphne a neve.

– Örülnek neki? – kérdezte Billy.

– Nehéz megmondani. Természetesen a Tiszteletesnének jött elmesélni. Nem számított rá, hogy én is ott leszek, ezért csak annyit mondott, hogy Felixnek menyasszonya van, és hogy hamarosan hazajön. Úgy vettem le, hogy teljes meglepetés volt, hogy ő és az őrnagy egyelőre nem tudják hova tenni. Úgy tűnt, nem tudnak semmit a lányról. Mindenesetre én eljöttem a gyerekekkel, hogy nyugodtan beszélhessen a Tiszteletesnével.

– Ez valószínűleg jó hír – vélekedett Billy, és eltolta az üres tányérját. – Az őrnagy nem lesz már fiatalabb, és itt az ideje, hogy Felix hazajöjjön, és átvegye a birtokkal kapcsolatos felelősség egy részét. Túl sokáig volt távol.

– Szerintem én nem is találkoztam még vele – jegyezte meg az asszony. – Alig járt haza, mióta én a faluba jöttem.

– Nos, nem maradtál le sokról – felelte távolságtartóan Billy.

Nem érdekelte túlzottan Felix Bellinger. Hiába nőttek fel egy faluban, a tíz év korkülönbség miatt Billy még gyerek volt, amikor Felix otthagyta a sherborne-i bentlakásos iskoláját, hogy a Cambridge-en folytassa a tanulmányait; útjuk csupán akkor keresztezte egymást, amikor a hajtóvadászaton találkoztak a háború kitörése előtt.

A háború alatt Felix vadászpilótaként szolgált, estéről estére felvette a harcot a kontinens felől hullámokban közeledő bombázókkal, melyek először a légierő bázisait támadták, majd Londont és a többi nagyvárost. Csodával határos módon, és természetesen a szülei határtalan megkönnyebbülésére, túlélte. Századának rengeteg tagja nem volt ilyen szerencsés, és amikor megkötötték a békét, nem akart visszatérni Somersetbe vegetálni, ahogy ő fogalmazott. Tudta, hogy hiányozna neki a zsongás, az izgalom és a légierő bajtársias közege, ezért ismét bevonult, majd egy német légitámaszponton állomásozott. Később a londoni Légügyi Minisztériumnál kezdett dolgozni. Egyszer-kétszer hazajött néhány napos eltávozásra, de olyankor rendszerint kilovagolt az apjával, és nem láthatták gyakran a faluban.

– Nagyon örülnek majd, hogy hazajön, még ha csak rövid látogatást is tesz – mondta Charlotte. – Vajon Daphne milyen?

Billy felnevetett.

– Charlotte Shepherd! Lassan kezdesz olyan lenni, mint mindenki a faluban! Mindenkiről mindent tudni akarsz.

– Nem igaz! – tiltakozott hevesen a felesége. – De ha Johnny hozná haza a menyasszonyát, fogadni mernék, hogy mindenki kíváncsi volna rá, hogy vajon milyen az a lány.

– Johnny még csak hároméves – felelte a férfi, továbbra is nevetve. – Emiatt majd akkor aggódjunk, ha eljön az ideje! Viszont híreim vannak számodra. Jane ma felhívott, és azt mondta, hogy kapott néhány szabadnapot, ezért hazajön hétvégére. Anya mindannyiunkat meghívott vasárnap vacsorára. Igent mondtam neki, jól tettem?

– Természetesen. Az nagyszerű lesz.

Szerette a férje családját, noha nem érezte úgy, hogy túlságosan jól ismerné Billy nővérét. Ő ápolónőként dolgozott Bristolban. Némelyik hétvégén busszal hazalátogatott, de az élete már a városhoz kötötte, és nem volt lehetőségük közel kerülni egymáshoz. Igazság szerint Charlotte úgy találta, hogy a sógornője kissé önfejű, és mindig készen áll tanácsokat osztogatni, akár kérik rá, akár nem. Örült neki, amikor felkérték, hogy legyen Johnny keresztanyja, de láthatóan úgy gondolta, hogy ezzel arra is jogot nyert, hogy megmondja Charlotte-nak, miképpen gondoskodjon a fiáról, amit az ifjú anyuka roppant kimerítőnek talált.

De arra gondolt, hogy Johnny örülni fog neki, és egyébként is fél napról lesz csupán szó. Annyit fél lábon is ki lehet bírni.

Miután Charlotte elhagyta a lelkészlakot, Marjorie Bellinger kihasználta a lehetőséget, hogy bizalmas beszélgetést folytasson Avril Swansonnel. Avril volt az egyetlen személy, akiben Marjorie megbízott. A majorság úrnőjeként úgy érezte, meg kell őriznie a tekintélyét a faluban, és nem tárhatja fel a szívét akárkinek. A pletyka gyakori az efféle kis közösségekben, és ő nem akarta, hogy a családján csámcsogjanak a népek. Hamarosan mindenki tud majd Felix eljegyzéséről, de arra semmi szükség, hogy a szülők kételyeivel is tisztában legyenek a menyasszonyválasztással kapcsolatban. Avril viszont más volt, és Marjorie jól tudta, hogy amit neki elmond, az nem terjed tovább, legalábbis Davidnél tovább biztosan nem. A lelkészlak soha nem volt a pletyka melegágya.

Marjorie férje, Peter soha nem beszélt érzelmi kérdésekről, így nagy megkönnyebbülést jelentett Marjorie-nek, hogy megoszthatta aggodalmait Avrillel.

– Soha nem találkoztunk azzal a Daphnevel – mesélte. – Nem tudjuk, hogy ki ő, hogy ki a családja. Csak annyit tudunk, hogy a háború alatt ismerkedtek meg Felixszel, aztán a minisztériumban újra találkoztak.

– Úgy hangzik, jó körökben mozog – próbálta megnyugtatni Avril. – Ha a minisztériumban találkoztak… – Marjorie-re mosolygott, aki egyáltalán nem tűnt nyugodtnak. – Marjorie, ha Felix szereti őt, akkor biztos vagyok benne, hogy ti is így éreztek majd, amint megismeritek.

– Nos, nagyon remélem – sóhajtott az asszony. – Az a helyzet, hogy Felixet sem láttuk már majdnem hat hónapja, akkor is csak Londonban, amikor legutóbb eltávozást kapott. Mostanában nem nagyon beszél velünk.

– Mikor terveznek összeházasodni? – kérdezte a Tiszteletesné. – És hol? Ahol Daphne lakik, gondolom.

– Ez a másik. Egyáltalán nem terveznek templomi esküvőt, a londoni Chelsea Town Hallban esküsznek. Felix azt mondja, Daphne nem áll közel a családjához, ezért szűk körű esküvő lesz. Peter felvetette, hogy itt is egybekelhetnének, de Felix nemet mondott, merthogy az esküvő jövő hónapban lesz, és egyszerűbb megszervezni Londonban, mindkettejük lakhelyén. – Sértett arccal nézett Avrilre. – Ugye szerinted nem… hát, mármint… szerinted ugye nem azért kell… érted, ugye?

– Nem! – kiáltott fel Avril a fejét ingatva, pedig pontosan ezen gondolkozott. – Azt erősen kétlem.

Marjorie bólintott.

– Igazad van, persze. Biztosan Felix eltávozása miatt szervezték így.

– Hamarosan találkozhatsz is a lánnyal – emlékeztette Avril –, és akkor majd megnyugodhatsz.

– Nem hiszem, hogy így lesz – mondta később Davidnek a konyhában, a vacsora maradékai fölött ülve. – Szegény Marjorie! Nem szép Felixtől, hogy így rájuk zúdította az egészet, ezzel nagyon felzaklatta szegényt.

– Szóval Peterrel Londonba kell utazniuk az esküvőre – jegyezte meg David. – Úgy gondolnám, élvezni fogják az utazást.

– Jaj, nem hiszem, hogy a londoni út aggasztja őket, az vonattal egyszerű. Az zavarja őket, hogy nem is hallottak erről a lányról, mielőtt Felix bejelentette, hogy elveszi feleségül. Szegény Marjorie attól fél, hogy talán állapotos, azért a nagy sietség.

– Nos, még ha az is, nem ő az első, aki siet az oltárhoz, hogy ne legyen fattyú a gyermeke – felelte egy szabadkozó vigyor kíséretében David –, és egész biztosan nem is az utolsó. Ha ez a helyzet, Felix legalább helyesen cselekszik, és kitart mellette.

– Igen, gondolom – helyeselt Avril. – De nem lesz semmiféle bevonulás, az anyakönyvi hivatalban kötnek házasságot, és Bellingerék határozottan nem ilyen esküvőt képzeltek el egyetlen fiuknak, az egyetlen gyermeküknek. Alig látták a háború vége óta, és végig arra számítottak, hogy otthagyja a légierőt, és hazajön segíteni Peternek a birtok vezetésében, de nem tette. Minden máshogy alakult, és ők természetesen csalódottak emiatt.

– A háború sok mindent megváltoztatott – mutatott rá David. – A kötelesség szó kiment a divatból. Az emberek már máshogy látják az életet. Elég, ha megnézzük a válások számát. A férfiak távol voltak a háború alatt, és némelyik asszony máshol talált vigaszt, amikor pedig a férjük hazaért, már nem látták őket szívesen. Más nők megözvegyültek, egyedül maradtak, küszködnek, hogy fel tudják nevelni a kisebb gyerekeiket; az embereknek kevésbé fontos az erkölcsi tisztaság, mint annak idején. A mának élnek, fittyet hánynak a következményekre, és azok után, amin olyan sokan átmentek, ugyan ki hibáztathatná őket ezért?

– Te nem hibáztatod őket? – kérdezte a felesége. – Azért biztosan helytelennek tartod.

– Igen, helytelennek tartom – bólintott David –, persze hogy helytelen, de azon vagyok, hogy ne törjek pálcát az emberek feje fölött. Nem ez a dolgom, soha nem is ez volt. – Felállt. – Egy órát a dolgozószobámban kell töltenem lefekvés előtt. Egyébként Caro mikor érkezik?

– Péntek este – felelte Avril mosolyogva. – Alig várom, hogy találkozzunk és megbeszéljük a terveit.

David felnevetett.

– Nos, legalább te izgatottan várhatsz egy esküvőt.

Miután a férje bevonult a dolgozószobájába, Avril leszedte az asztalt, és elmosogatott, de közben gondolatban messze járt a mosogatóban heverő edényektől. A húgára gondolt, aki épp arra készül, hogy hozzámenjen a helyi orvoshoz, és a faluba költözzön.

Olyan jó, gondolta, hogy Caroline ennyire közel lesz. A jó ég a megmondhatója, hogy eléggé sokáig tartott, mire rászánták magukat.

A vak is láthatta, hogy egymásba szerettek, de Avril már-már kezdett kétségbeesni, hogy vajon Henry Masters, a megrögzött agglegény és falusi orvos valaha megteszi-e a nagy lépést. Most azonban megtette, Caroline pedig végül felmondott a londoni gyermekotthonban, ahol már régóta dolgozott.

Charlotte is örült, amikor meghallotta, hogy Caroline végre Wynsdownba költözik. Habár csupán tizenhárom éves volt, amikor először találkozott Caroline-nal, Charlotte időközben felnőtt, ráadásul a háború második felében együtt dolgoztak a Livingston Road-i gyermekotthonban, és nagyon megkedvelték egymást, a köztük lévő tizenkét év korkülönbség pedig semmivé vált. Hosszan tartó barátság alakult ki köztük, és Charlotte szörnyen hiányzott Caroline-nak, amikor visszaköltözött Somersetbe, hogy Billy felesége legyen.

MÁSODIK FEJEZET

Másnap reggel Charlotte berakta Edie-t a babakocsiba, és oldalán a szökdécselő Johnnyval elindult a falusi boltok felé vezető úton. Amint belépett a postára, az izgatott Nancy Bright köszöntötte. A postamesternő, az információ mindenkori forrása tele volt hírekkel.

– Jaj, Charlotte, ezt nem fogod elhinni! Felix Bellinger megnősül. Hát nem izgalmas? Nagyon rendes fiatalember, nem? Úgy hallottam, hamarosan elhozza a jövendőbelijét, hogy bemutassa az őrnagynak és Mrs. Bellingernek. Olyan jóvágású férfi!

Charlotte elmosolyodott, és így szólt:

– Valóban? Azt hiszem, én nem láttam még.

Nancy a szájához kapott.

– Jaj, drágám, tényleg? De mindegy is, tudom, hogy szimpatikusnak fogod találni. Clark Gable kiköpött mása!

– Igazán? – mosolygott Charlotte. – Akkor nagyon jóképű lehet.

Amikor Charlotte befejezte a vásárlást, folytatta útját a faluból kifelé, át a földeken a Charing-tanyára, ahol Billy felnőtt, és ahol a szülei mindmáig élnek. Szép szeptemberi reggel volt, és repesett a szíve, ahogy végigtolta a babakocsit a szedertől, csipkebogyótól és kökénytől roskadozó sövénykerítések között az alaposan kitaposott ösvényen. Nagyon megszerette Mendip vidékét, a nyitott tereit, ahol őszi színekbe öltözött fák magasodtak a ragyogó kék ég háttere előtt; a dombok íveit, a rejtett völgyeket, a moha és borostyán borította, réges-régi terméskőfalakkal tagolt földjeit. Ezen a helyen volt életében a legboldogabb, itt maga mögött hagyhatta a múlt fájdalmát és békés jövő elébe nézhetett. Itt van neki Billy, Johnny boldogan szalad a kocsi mellett, mert láthatja mamust és papust, Edie baba pedig az igazak álmát alussza a fürdetés és a nagy evés után. Mégis ki kívánna ennél többet?

Megérkeztek a tanyára, ahol a kutyák körülugrálták és üdvözölték őket, örömüket lelkes csaholással fejezve ki. Johnny, akit teljesen hidegen hagyott az izgatott köszöntés, átvágott köztük, és a konyhaajtó felé vette az irányt, egyenesen a nagymamájához.

– Mamus! – kiabálta még futás közben, aztán átölelte az asszony térdét. – Jösztünk meglátogatni!

– Azt látom, szívem! – kiáltott fel a mamája, és a karjába kapta, majd szorosan átölelte. – Billy mondta, hogy szerinte átjöttök majd. – mosolygott a menyére. – Maradtok vacsorára?

– Nagyon szívesen, ha van elég.

Margaret Shepherd felnevetett.

– Mindig van elég! Gyertek be! Kint hagyhatod Edie-t a babakocsiban, ha alszik. Nem lesz baja, elég meleg van. – A kocsi fölé hajolt és szeretetteljesen lenézett legkisebb unokájára, aki békésen szendergett, fél kézzel a kis testét borító takarót markolva. – Na, gyertek be! – fogta kézen Johnnyt. – Megnézzük, mi van a kamrámban. Papus hamarosan érkezik teára.

– Elmehetek vele? – kérdezte a kisfiú. – Ki akarok menni papussal megnézni az állatkákat.

Bementek a nagy tanyasi konyhába, és Margaret a tűzre tette a teáskannát. Charlotte az asztalhoz ültette Johnnyt, Margaret pedig talált neki egy szelet süteményt a tej mellé.

John Shepherd szinte azonnal meg is érkezett, mire Johnny ismét kiugrott a székéből, és a papája kezét cibálva kérlelte, hogy nézzék meg az állatkákat.

– Hadd igya meg először papus a teáját! – nevetett Charlotte. – Utána talán elvisz.

John kapott rá időt, hogy megigya délelőtti teáját, aztán Johnnyval elindultak a szokásos tanyasi sétájukra.

– Örülök, hogy kicsit kettesben maradtunk – mondta Charlotte, miközben leültek Margarettel nyugodtan meginni a teájukat. – Edie keresztelőjéről akartam veled beszélni. A tiszteletes a két hét múlva esedékes vasárnapi istentiszteletet javasolta. Nektek megfelelne?

– Természetesen – felelte az asszony. – Akkor amúgy is a templomban lennénk.

– És Jane? Szerinted el tudna jönni?

– Jane-ben nem vagyok biztos, attól függ, dolgoznia kell-e, de biztos vagyok benne, hogy mindent meg fog tenni, hogy itt lehessen. Vasárnap megkérdezheted. Biztos vagyok benne, hogy ott akar lenni a kis Edie Martha keresztelőjén.

Jane-t meglepte Charlotte és Billy névválasztása.

– Olyan régies nevek – jelentette ki az anyjának, amikor tudomást szerzett róla.

– Nos, az Edie-t Miss Everard után kapja, aki Charlotte nevelőanyja volt itt Wynsdownban, a Marthát pedig az igazi anyja után; tudod, ő meghalt a háború végén.

– Igen, azt tudom, de még csak nem is Marthának szólítják. Arra számítottam volna, hogy a te nevedet kapja, nem a bogaras Miss Everardét.

– Az ő döntésük, drágám – mutatott rá Margaret. – Miss Edie nagyon fontos volt Charlotte-nak élete egyik roppant nehéz időszakában. Befogadta, amikor menekültként idejött, és az évek során nagyon közel kerültek egymáshoz. Amikor meghalt, Charlotte teljesen összetört. – Az asszony a lányára mosolygott. – Ráadásul, lássuk be, a Margaret Marthát szörnyen nehéz lenne kiejteni, nemde?

– Gondolom – válaszolta Jane, de arra gondolt, hogy az Edith Martha sem hangzik sokkal jobban. Nyilvánvaló volt, hogy nem nyerte el a tetszését. Margaret csupán remélni merte, hogy Billynek nem tesz erről említést.

– Persze, vasárnap találkozunk vele – mondta Charlotte. – Arra gondoltunk, hogy utána meghívunk titeket, a keresztszülőket, a tiszteletest és a Tiszteletesnét hozzánk ebédre. Jane-t is, természetesen. Megadjuk a módját.

– Ez nagyon jól hangzik, Charlotte, és mindannyian segíthetünk az étellel. Kik a keresztszülők?

– Clare-t és Caroline Morrisont kérjük fel keresztanyának – jött a válasz.

– És a keresztapa?

– Tegnap este felhívtam Dan bácsit, és megkérdeztem – felelte Charlotte. – Azt mondta, nagyon szívesen vállalja, így hát Naomi nénivel és Nickyvel leutaznak.

Amikor előző este Billy tanácsát követve felhívta Dant, a férfi alig talált szavakat.

– Jaj, Lisa! Biztos vagy benne, galambom? Biztosan rengeteg barátod van, aki jobb keresztapa lenne nálam.

Charlotte olyan meghatottságot érzett a hangjában, mint amilyen őt is a hatalmába kerítette.

– Dan bácsi! Senkit sem ismerek, aki nálad alkalmasabb lehetne. Billyvel nagyon örülnénk, ha te lennél Edie keresztapja, a különleges bácsikája – mint amilyen az enyém is voltál.

– Akkor ott leszek, Lisa. Naomi nénikéd, Nicky és én.

– Mindjárt letelik az idő – mondta Charlotte. – Majd megírom a részleteket, de várunk titeket hétvégére.

Ekkor tényleg letelt az idő, azonban Charlotte-nak, akit Naomi és Dan a német nevén, Lisaként ismert, a háromperces hívás is elegendő volt arra, hogy lássa, milyen sokat jelent Dan számára ez a felkérés, neki pedig milyen sokat jelent az, hogy a férfi elfogadta. Az egész londoni családja eljön.

– Jaj, de jó! – lelkendezett Margaret. – Mindenki el fog férni?

– Szűkösen – nevetett Charlotte. – De alig várom, hogy találkozzunk.

Mióta tizenhárom éves gyerekként elhozták Németországból a Kindertransport vonaton, Charlotte életét a folyamatos változás határozta meg. A háború végigrepítette London lerombolt utcáin, kórházból ki, gyermekotthonba be, hogy végül Wynsdown falujában sodorja partra.

Élete zűrzavara közepette a szilárd pontokat Naomi és Dan Federman, egy Harry Black nevű fiú, Miss Edie Everard és Billy jelentették. Miss Edie meghalt, Harry pedig eltűnt, de ők és a többiek, akik még mindig ott voltak, beleszövődtek az élete szövetébe.

Ebéd után John kivitte Johnnyt az istállóhoz, ahol Barney, a shetlandi póni békésen legelészett.

– Lovagolhatok ma Barney-n? – kérdezte Johnny a nagyapja mellett szökdécselve. – Szabad, papus, szabad? – Mióta az apukája először felültette Barney-ra, Johnny azóta könyörgött, hogy újra lovagolhasson rajta.

– Még szép, kispajtás. Akkor hozzuk?

– Igen, igen! – kiabálta Johnny örömében ugrándozva.

A kisfiú szinte felrobbant az izgalomtól, miközben a papája kihozta Barney felszerelését az istállóból, és felnyergelte az állatot, hogy Johnny ráülhessen.

Csodálatos félórát töltöttek együtt a kifutón, ahogy John körbe-körbe vezette Barney-t, hátán a diadalittas, sugárzó Johnnyval. Egy idő után viszont John az órájára nézett, és így szólt:

– Attól tartok, itt az ideje leszállni, Johnny.

– Jaj, papus, ne! Nem akarok! – kiabálta a kisfiú kétségbeesetten. – Tovább akarok rajta lovagolni! Barney szereti!

– Ebben biztos vagyok – bólogatott a nagyapja mosolyogva –, de itt az ideje megetetni a disznókat. Biztosan éhesek már. – Visszavezette a pónit, aztán levette róla Johnnyt. – Vasárnap vacsorára jöttök, és ha jól viselkedsz, akkor is lovagolhatsz. Rendben?

A kisfiú bólintott.

– Mikor van vasárnap? – kérdezte.

– Még négyet kell aludni, és el is érkezik.

– Lovagolhatok Barney-n apával?

– Valószínűleg. Biztosan szeretné látni, hogy milyen jól lovagolsz.

– Akkor el is mehetek lovagolni apával? – kérdezte Johnny a gondolattól felvillanyozva.

– Majd ha kicsit idősebb leszel, fiam – felelte a nagyapja –, de biztos vagyok benne, hogy apa segít majd Barney-val vasárnap. Na, gyere, nézd meg, milyen sokat nőttek a kismalacok, mióta legutóbb itt voltál! – Felvette a moslékosvödröt, és Johnnyt kézen fogva elindult a disznóól felé.

– Papus azt mondja, vasárnap megint lovagolhatok Barney-n! – jelentette be Johnny, amint visszaértek a konyhába. – Megígérte.

– Akkor biztosan lovagolhatsz is – felelte Charlotte.

– Csak apa és én – mondta határozottan Johnny. – Te majd Edie-re vigyázol. Amúgy is – tette hozzá megfontolt hangon –, apa jobb lovas, mint te.

Charlotte felnevetett. Ebben Johnnynak kétségkívül igaza volt. Amikor összeházasodtak, Billy próbálta megtanítani lovagolni, de ő nem volt született műlovarnő, és soha nem érezte magát kényelmesen a nyeregben. Akkoriban boldogan használta Edie-t kifogásként, hogy miért marad a inkább talajon.

– Igazad van – mondta. – Elmehetsz lovagolni apával, mi Edie-vel pedig itt maradunk.

A délután végére Billy is csatlakozott hozzájuk a hazaútra. Amikor elérték a falu határát, Charlotte így szólt:

– Hazavinnéd őket, Billy? Csak ki akarok ugrani a sírhoz. Kicsit letakarítom. Nem maradok sokáig.

A sír Miss Edie-é volt; Charlotte néha kiment oda azzal az ürüggyel, hogy rendben tartsa, de valójában azért, hogy beavassa Miss Edie-t életének alakulásába. Billy egyszer utánament és hallotta, ahogy látszólag magában beszél, de ahogy hallgatta, rájött, hogy a nevelőanyjának mesél. Szégyellte magát a hallgatózás miatt, és észrevétlenül elillant.

Azóta megszokta, hogy Charlotte kijár Miss Edie sírjához, és mesél neki. Először kissé hátborzongatónak tartotta, hogy egy hét éve halott nőhöz jár beszélgetni, de látta, hogy milyen sokat jelent Charlotte-nak, hogy időnként néhány percet egyedül tölthet a sír mellett, és elfogadta, hogy szüksége van erre. Az igazi szüleit nem tudta hol meggyászolni, és Miss Edie sírja betöltötte ezt az űrt.

– Jó, rendben – felelte, és levette a fiát a válláról, ahol addig utazott. – Na, gyere, Johnny, vigyük haza Edie-t! Anya hamarosan jön, mi pedig addig kereshetünk egy kis kekszet és valami innivalót.

Charlotte néhány pillanatig nézte, ahogy az ösvényen a Blackdown House felé sétálnak, aztán befordult a temető kapuján, és Miss Edie sírjához ment. A sír egy csendes sarokban állt, egy öreg tiszafa árnyékában. Egyszerű márvány sírkő jelölte, rajta a neve, Edith Everard, valamint két dátum: született 1892. június 7-én, meghalt 1942. július 21-én.

– Csak ötvenéves volt, amikor meghalt – mondta lágy hangon Charlotte. – Túl korán, Miss Edie. Nagyon hiányzik.

A sírkő melletti füvön térdelt, és kihúzkodott némi gazt, ami a legutóbbi látogatása óta szökkent szárba.

– Önről nevezzük el a babát, Miss Edie – mormolta, és félredobta a gazt. – Bárcsak láthatná! Imádná. Gyönyörű és nagyon mosolygós. Néhány hét múlva lesz a keresztelője; itt is az ideje, mert olyan gyorsan nő, hogy lassan nem menne rá a tiszteletes keresztelőruhája. Billyt és természetesen Johnnyt is abban keresztelték. Dan bácsi lesz a keresztapja. Soha nem találkozott vele, de szerintem kedvelte volna. Nagyon gyakorlatias, de maga is az volt. Bárcsak maga is ott lehetne, és énekelhetne a kórusban! Még mindig nagyon hiányzik, de mivel a házban élünk, tudom, hogy soha nincs messze.

Charlotte vonakodva felállt, és kezét egy pillanatig a sírkövön pihentette, majd sarkon fordult, és lassan hazasétált a Blackdown House-ba. Majdnem két évig élt ott Miss Edie-vel, aki végrendeletében rá hagyta a házat. Amikor egyedült volt odahaza, Charlotte szinte érezte Miss Edie jelenlétét. Soha nem mondta ezt Billynek, aki túlságosan bogarasnak ítélte volna, de szerette az érzést, hogy Miss Edie még mindig ott van, és őrködik fölöttük.

A keresztelő előtti szombaton Charlotte türelmetlenül várta, hogy megérkezzenek Federmanék. Majdnem három éve nem látta már őket. A suffolki Fenetonba költöztek a háború alatt, miután a házukat egy légitámadás során lebombázták, aztán a háború befejeztével, mivel nem volt hova visszatérniük, ott is maradtak. Dan még mindig a helyi légitámaszponton dolgozott, Naomi pedig szakács és részmunkaidős csapos volt a Feneton Armsban. Egy valódi expedícióval ért fel a számukra egészen Somersetig utazni egyetlen hétvége miatt, de mindenképpen jönni akartak, és ahogy Charlotte az érkezésükre készült, megtelt feszült várakozással. Vonattal jöttek, Billy pedig kölcsönkérte az apja autóját, hogy felvehesse őket az állomáson. Johnny is vele tartott, mert izgatottan várta a találkozást Dan bácsival és Naomi nénivel. Egyszer meglátogatták őket, amikor ő még kisbaba volt, de persze arra nem emlékezett. Segített Charlotte-nak helyet csinálni Nicky számára egy matracon a hálószobájában, és nagyon lelkes volt a gondolattól, hogy közös szobájuk lehet a majdnem kilencéves „unokatestvérével”.

Charlotte végre hallotta, hogy közeledik az autó az úton, és kiment eléjük a kapuhoz. Ahogy mindannyian kiszálltak, Johnny izgatott kiabálással pattogott körülöttük:

– Anyu, megjösztek, megjösztek! Kimentünk az állomásra, ők pedig jösztek a vonattal!

– Bizony! – nevetett Charlotte, és Naomi néni ölelésében találta magát.

– Lisa, Lisa – kiabálta Naomi –, jaj, de jó újra látni!

– Téged is, Naomi néni! – felelte Charlotte, és miközben viszonozta az ölelést, a szemét elfutották a könnyek.

Dan bácsi soha nem volt az érzelmek embere, de ő is megölelte Lisát, aztán visszafordult Johnnyhoz, és így szólt:

– Hallottad a mozdonyvezető sípját, kisember?

– Igen – cincogta a kisfiú –, és felém intette a zászlóját, ezért visszaintegettem.

– Gyertek be! – mondta Charlotte. – Billy gyorsan visszaviszi az apja autóját, aztán ehetünk is. Edie bármelyik percben felébredhet. Alig várom, hogy lássátok.

Bevezette őket, Naomi pedig hamarosan már Edie-nek turbékolt, aki a bölcsőjében aludt.

Amikor felébredt, Charlotte kivette a kiságyból, és odaadta Dannek.

– Tessék, Dan bácsi, bemutatom a keresztlányodat!

Dan leült a babával, és először mereven tartotta, de később kissé természetesebbé vált, ahogy visszatértek az emlékei, hogy milyen érzés volt a saját fiát a karjában dajkálni.

– Nagyon szép, Lisa. Pont, mint az anyja! – nézett fel, majd hozzátette: – Bocsánat, most már Charlotte-nak kellene szólítanunk. Ígérem, hogy igyekezni fogok, de te nekem mindig is Lisa maradsz.

– Szeretném is, ha ez így is maradna – mondta Charlotte. – Te és Naomi néni vagytok az utolsók, akik Lisának hívnak.

A vacsoraasztalnál elmeséltek egymásnak minden újságot.

– Találtunk egy kis házat a falu szélén – mondta Naomi Charlotte-nak. – Remélhetőleg pár héten belül beköltözhetünk. Természetesen nagyszerű volt Jennyvel és Jimmel lakni a Feneton Armsban, de kezd visszaállni a forgalom, és szeretnék visszakapni a szobákat a vendégek számára. – Rámosolygott Charlotte-ra. – Mi pedig őszintén szólva saját otthonra vágyunk.

– Ugye nem azon gondolkodtok, hogy visszaköltöztök Londonba? – kérdezte Charlotte.

– Nem, voltunk azóta a Kemble Streeten, de a mi oldalunkat teljesen ledózerolták, és emeletes házakat építenek oda. Dan végre kapott némi kárpótlást, amiért elkobozták a taxiját, ezért úgy döntöttünk, hogy Fenetonban maradunk. Mindkettőnknek van ott állása, Nicky pedig boldog az iskolában, igaz, szívem?

Nicky felnézett a pásztorpitéjéből, és vállat vont:

– Megvagyok.

– Mi történt azzal a fiúval? – kérdezte Dan. – Aki vigyázott rád az iskolában. Vele találkoztok még néha? Mi is volt a neve?

– Harry – pillantott Charlotte Billyre. – Harry Black. Nem, ő eltűnt. Egyidőben Ausztráliába készült, szóval gondolom, oda is ment. Nem láttuk az esküvőnk óta, igaz, Billy?

– Igen – felelte kurtán Billy. – Nem láttuk, és jól is van ez így.

Mivel Harry Black nyilvánvalóan feszültséget okozott közöttük, Dan sietősen témát váltott, és megkérdezte Charlotte-ot, hogy mit is kell csinálnia a keresztelőn, majd mély beszélgetésbe merültek a másnapról: hogy mi történik majd a templomban, aztán pedig Edie partiján.

HARMADIK FEJEZET

Felix és Daphne vonattal utaztak le Londonból. Daphne azt akarta, hogy Felix nyitott tetejű autójával menjenek. Büszke volt rá, hogy ilyen jó partit fogott ki, és nagy felhajtás közepette akart megérkezni a faluba, de a férfi hajthatatlannak bizonyult.

– Nem lehet, kedvesem. Lehetetlen ilyen hosszú útra elegendő benzint szerezni.

– Kérhetnél pluszjegyeket az irodában, ha akarnál! – duzzogott Daphne. – Mire jó, hogy ilyen helyen dolgozol, mint a Légügyi Minisztérium, ha nincs olykor-olykor valamiféle hasznod is belőle?

– Sajnálom, drágám, de senki nem osztogatna benzinjegyeket egy vidéki látogatásra. A vonattal egészen egyszerűen odajutunk, az állomáson pedig foghatunk taxit. Megbeszélem apámmal, hogy Fred Jones várjon ránk, amikor megérkezünk.

Valóban egyszerű volt az út. Első osztályon utaztak, a büfékocsiban ebédeltek, és Felix még bort is rendelt az ételhez.

– Megünnepeljük a látogatásunkat a szüleimhez! – jelentette ki vidáman, miközben teletöltötte Daphne poharát. Menyasszonya meglehetősen sápadt arcára pillantva így folytatta: – Ugye nem aggódsz a találkozás miatt, szívem?

Daphne kortyolt egyet a borából.

– Nem, dehogy – felelte. Valójában viszont aggódott. Tudta, hogy Felix szülei nem fogják kellőképp előkelőnek találni. Ha megtudnák, hogy honnan jött a családja, és hogy hol nevelkedett, teljesen elborzadnának. Felix tudta ugyan, és azt mondta, hogy ez őt nem érdekli, de még ő sem ismerte a teljes igazságot.

Egy légiriadó során találkoztak először, amikor Daphne bokája kificamodott, ahogy nagy sietve igyekeztek a föld alá, a szirénák süvítése közepette. Felix a segítségére sietett, aztán amikor véget ért a riadó, és nyilvánvaló volt, hogy Daphne nem tudja terhelni a bokáját, taxit is fogott neki.

Amíg a lakásához értek, beszélgettek. Felix elmondta, hogy vadászpilótaként szolgál, és éppen a negyvennyolc órás eltávozását tölti. Daphne elmesélte, hogy gyárban dolgozik, ahol hajtóműveket készítenek.

– Gondoljon csak bele! – lelkendezett. – Egyszer talán olyan repülőt fog vezetni, aminek a gyártásában én is segítettem. Az nem lenne semmi, igaz?

– Való igaz – helyeselt Felix, de arra gondolt, hogy erre azért nem sok esély van. Kényelmetlenül érezte magát a taxiban a lány társaságában. Még fiatalabb volt, mint amilyennek először tűnt; valószínűleg csak tizenhat-tizenhét éves lehetett. Dús, világos haja kiszabadult a hajdísz alól, és az arca körül szálldosott. Felix eléggé csinosnak találta a pisze orrával és az ívelt, vörösre festett ajkával, de a szeme volt a legfigyelemreméltóbb: nagy volt, búzavirágkék, szinte hihetetlenül hosszú szempillákkal. Valójában gyerek volt még, egy kicicomázott gyerek, Felix pedig alig várta, hogy hazavigye és visszamenjen a városba.

A „haza” egy apró házat jelentett egy kopottas garázs mögött a kis hackney-i utcácskában. Daphne már akkor is szégyellte, most pedig még jobban.

Miután Felix aznap este távozott, Daphne leült a konyhában, és miközben az édesanyja, Ethel bekötözte kificamodott bokáját, elmesélte a szüleinek, hogyan mentette meg az ifjú hadnagy.

– Anya, ha ő nem lett volna ott, kinn ragadok az utcán, a bombázókkal a fejem felett.

– Nos, te csak vigyázz magadra, lányom! – szólt rá sötéten az anyja. – Nem szeretnénk, hogy a katonák még több zűrt okozzanak.

– Hagyjad már, anyus! – szólalt meg Daphne apja, Norman. – Rendes volt tőle, hogy hazahozta a lányunkat.

– Nem mondtam, hogy nem így van – csattant fel a felesége –, de a magunkfajták ne barátkozzanak katonákkal!

Más nem hangzott el, de Daphne gondolatai állandóan Felix körül forogtak, romantikus elképzeléseket szőtt vele kapcsolatban, és amikor a többi lány a gyárban a fiújáról mesélt, ő úgy emlegette Felixet, mintha a barátnője lenne. Olyan történeteket találhatott ki róla, amilyeneket csak akart. Képzelete szüleményei pedig lassan éppolyan valóságossá váltak számára, akárcsak a többi lány történetei.

Biztonságosabb volt így. Egy ideje nem volt már fiúja, azóta nem, hogy a fiatal katona teherbe ejtette, aztán eltűnt. Kisbabája, Janet akkor már tizennyolc hónapos volt, és az anyja a sajátjaként nevelte. Janet volt Daphne „húga”.

Amikor Daphne betöltötte a tizennyolcat, elege lett a napi robotból a gyárban, otthagyta az állását, és csatlakozott a WAAF-hoz, a női kisegítő légierőhöz. Régen megtanult már vezetni, és az apja mellett dolgozott a garázsában, így hát kitanulta a belső égésű motor működését. Hétvégenként gyakran segített az apjának újra működőképessé tenni egy-egy túlhajtott autót, és a legmakacsabb motorba is életet tudott lehelni.

Amint elvégezte az alapfokú képzést, sofőrként alkalmazták, és ideje nagy részét a volán mögött töltötte, tiszteket szállítva megbeszélésekre különböző légi támaszpontokra szerte az országban.

A northolti légierőnél találkozott újra Felixszel. A férfi arca beleégett az emlékezetébe, és azonnal megismerte, amint kilépett a hangárból egy másik katonával, és megálltak odakint rágyújtani. A másik férfi odapillantott a parkoló autó mellett várakozó nőre, és mondott valamit Felixnek, aki erre felnézett. A két férfi odasétált hozzá.

– Üdv! – szólalt meg a másik férfi. Kinyújtotta felé a cigarettatárcáját. – Kér egy szálat?

– Köszönöm – felelte Daphne –, elfogadom.

Kivett egy cigarettát, és lehajtotta a fejét, hogy a férfi tüzet adjon neki.

– Nem találkoztunk még, igaz? A nevem Toby, Toby Squires.

– Nem, én csak Hayes ezredest hoztam el egy megbeszélésre. – Daphne Tobynak válaszolt, de Felixet nézte. Vajon most, hogy együtt ácsorognak, megismeri-e őt?

A nő kék szemét nézve Felix elgondolkodva ráncolta a homlokát, majd így szólt:

– Ismerjük mi egymást? Találkoztunk már valahol?

Törte a fejét. A lány valahonnan ismerősnek tűnt, de honnan vajon? Talán egy buliról valamelyik légi támaszponton, esetleg egy fogadásról? Csak egy WAAF-sofőr volt, de lehet, hogy összefutottak már.

– Egy légitámadás során – felelte Daphne. – Kificamodott a bokám.

– Édes istenem! – kiáltott fel Felix, ahogy eszébe jutott a dolog. – Az maga volt?

– Igen – bólintott a lány. – Hazavitt taxival.

– Valóban? A kutyafáját, ez aztán gyors munka volt, öregem! – szólt közbe Toby.

Felix tudomást sem vett róla, csak annyit mondott:

– De akkor még nem a kisegítő légierőnél dolgozott, ugye? Repülőgép-alkatrészeket gyártott!

Daphne felnevetett.

– Igen, és az elég unalmas is volt. Bevonultam, amint elég idős lettem hozzá.

– Jól tette – mondta Felix. – Hol állomásozik?

– Londonban, de országszerte vannak fuvarjaim.

Ebben a pillanatban Hayes ezredes kilépett az egyik épületből. Aktatáskával a kezében sietett a rá váró autóhoz. Daphne fürgén eldobta a cigarettáját, aztán odalépett, hogy kinyissa a hátsó ajtót. Felix és Toby Squires sarkon fordultak, és visszasétáltak a hangár felé. Hayes bedobta aktatáskáját a hátsó ülésre, majd beült mellé, miközben így szólt:

– Vissza a Légügyi Minisztériumhoz, Higgins, ne késlekedjünk!

Némelyik tiszt, akit szállított, jobban szeretett mellette ülni elöl, olykor még beszélgettek is vele; mások viszont, mint Hayes ezredes, mindig hátul ültek, és egy szót sem szóltak.

Daphne a vezetőüléshez sietett, és beindította a motort; Felixet és a barátját, Tobyt a visszapillantó tükörben látta utoljára, ahogy befejezték a cigarettájukat, mielőtt visszamentek a hangárba.

A Londonba tartó visszaúton a motor hörögni és pöfögni kezdett. Daphne érezte, ahogy az autónak elszáll az ereje, és lehúzódott.

– Mi a baj, Higgins? – csattant fel az ezredes.

– Nem tudom biztosan, uram, de megnézem. – Daphne kiszállt az autóból, aztán felnyitotta a motorháztetőt. Nem a szokásos autójával volt, amit ő tartott karban. Azt arra a napra elkobozta valami nagyfőnök. Egy kölcsönautót kellett használnia, és ekkor látta, hogy nem viselték túl jól a gondját ennek a motornak.

A csomagtartóhoz lépett, és elővette az autókhoz tartozó szerszámosládát, aztán visszament a motorhoz, és nekilátott kiszedni, majd kitakarítani a gyertyákat.

– Sokáig fog tartani, Higgins? – faggatta Hayes. – Estére a minisztériumban kell lennem.

Dohogva ücsörgött a hátsó ülésen. Szép dolog, hogy női sofőröket alkalmaznak, gondolta dühösen, de ha lerobban az autó, teljesen hasznavehetetlenek.

Higgins elég jól vezetett, korábban már szállította őt, de vajmi kevés esélyt látott arra, hogy képes lesz megjavítani az autót egy képzett szerelő segítsége nélkül.

– Sietek, amennyire csak tudok, uram – válaszolta Daphne a motorháztető alól.

Pár pillanattal később az ezredes már örült neki, hogy a gondolatait nem fejezte ki hangosan, mert amikor a nő visszaült az autóba, és megnyomta az önindítót, a motor még pöffent egyet, majd úgy kezdett dorombolni, mintha soha nem is állt volna le.

– Most már rendben kell lennie, uram – mondta Daphne, majd kiengedte a kéziféket.

– Nos hát – fordult hozzá Hayes, és először ütött meg olyan hangot, mintha Daphne valódi személy lenne, nem csupán a sofőrje –, ezt meg hol tanulta?

Daphne felnevetett.

– Apám autókat javít. Tőle tanultam.

Londonban Hayes ezredes továbbadta az információt. Higgins tiszthelyettest kár sofőrködésre tékozolni. Ért a motorokhoz, és ki kellene képezni repülőgép-szerelőnek.

Valaki hallgatott rá, így Daphne a haltoni légierőnél találta magát, ahol kitanulta a repülőgép-karbantartást, aztán a háború további részében a repülők állapotáért felelt, melyek végül legyőzték a Luftwaffét, és megtorló bombázást hajtottak végre a német városokon.

Őrmester volt, mire a háború véget ért; büszkén hagyhatta volna ott a légierőt, és térhetett volna vissza a civil életbe, hiszen megtette a kötelességét Angliáért, ő azonban élvezte az életet. Nagyon csinos lányból gyönyörű nővé érett, olyanná, akin mindenkinek megakad a tekintete, amikor belép az ajtón. Teljesen más körökben mozgott, mint a háború előtt. Katonák vitték táncolni vagy vacsorázni. Jó élete volt, és Daphne eltökélte, hogy soha nem tér vissza a háború előtti, hackney-beli életéhez. Janetnek nem volt rá szüksége. Már hatéves lett, és teljesen Ethel lánya volt. Az apja üzlete egyre jobban ment, ahogy az emberek újra elővették és leporolták az autóikat, hiába volt még mindig korlátozva a benzin, mégis újra járni kezdtek velük. Daphne úgy döntött, senkinek nincs már szüksége rá Hackney-ben, és szinte anélkül lépett tovább, hogy akár csak egy pillantást is vetett volna a háta mögé. Figyelte, hogyan beszélnek a tisztek és a hölgyismerőseik, és ha odafigyelt a kiejtésre és a nyelvhelyességre, immár megállta a helyét a barátai közt, amikor egy-egy katona randevúzni hívta. Ritkán volt híján kísérőnek, és sokan próbálták ágyba csábítani, azonban egyikük sem tett olyan utalást, ami többet ígért volna egy gyors hempergésnél, mielőtt máshova helyezik át őket, és Daphne határozottan nem ilyesmire vágyott. Aztán újra találkozott Felixszel.

A férfi Biggin Hill-be repült, ahol Daphne egy régi Spitfire teljes renoválását és javítását felügyelte, melyet egy magánszemélynek készültek eladni, miután hősiesen leszolgálta az idejét a háború alatt. A torony jelezte, hogy repülőgép közeledik, ő pedig kiment a kifutóra, hogy köszöntse a pilótát, Felix Bellinger alezredest. Ahogy a korábbi alkalommal, most is azonnal felismerte, amint kiemelkedett a pilótafülkéből, és levette a sisakját. Ugyanaz a sötét, vonzó kinézet, rendszerint sima sötét haja kissé borzasan állt a sisak miatt, sötét szeme a régi volt, ahogy rendezett bajusza is a széles szája felett: ugyanaz a Felix, akiről fiatal lányként álmodozott.

Felix könnyed mozdulattal ugrott le a földre, és amikor levette a sisakját, egy WAAF-őrmestert látott közeledni. A nő egyenruhát viselt, haját pedig felfogta a munkához. Az arcán egy olajfoltot vett észre, a nő pedig hatalmas, búzavirágkék szemmel nézett rá. A szeme nyűgözte le: hatalmas volt, mélyében megbúvó nevetéssel. Látta már korábban ezeket a szemeket, de egész biztosan egy lányhoz tartoztak, nem az előtte álló, mosolygó, gyönyörű nőhöz. De hol látta vajon?

A nő odalépett és tisztelgett.

– Üdvözöljük a Biggin Hillen, uram – mondta. – Azonnal ellenőrizzük és feltankoljuk.

Daphne nem fecsérelte az időt arra, hogy utalást tegyen a korábbi találkozásaikra.

Felix bólintott, és így szólt:

– Nem kell sietni, őrmester, holnapig nem indulok el.

De még eközben is azon törte a fejét, hogy hol látta korábban azt a kék szemet.

– Peterson őrnagy már várja önt, uram. A kantinban van.

Csak akkor tértek vissza az emlékei, amikor este nagy cimborájával, Gerry Harperrel lesétáltak a falusi kocsmába egy kis újdonság reményében.

Daphne a bárban ült egy fiatal pilótával, aki szinte felfalta a tekintetével. Felix nem találta meglepőnek a fiatalember rajongását. Az asztalnál ülő nő lélegzetelállító volt, immár kiengedett, sima és csillogó haját ragyogó loknikba fésülte a fülénél és a nyakánál. Ívelt ajkát finom vörös rúzs ékesítette. Élénkkék ruhája kiemelte a szeme színét, bő szoknyáját széles, fekete övvel fogta össze karcsú derekán, így tökéletes teste, melyet korábban eltakart az overall, felkínálta magát az általános csodálatnak, beleértve mind a kísérőjét, mind Felixet.

– Ki az a kék ruhás lány? – kérdezte Felix Gerrytől, miközben a csapolt sörükre vártak.

Harper a válla felett hátrapillantott.

– Daphne Higgins… De őt kár bámulnod, Felix, hosszú sorba kellene beállnod.

Felix nem állt be a sorba, hanem rávigyorgott Gerryre, fogta a sörét, és odasétált, ahol a párocska üldögélt.

– Daphne! – szólította meg. – Annyira jó újra látni. Hogy vagy mostanában? Meghívhatlak egy italra? – Az ifjú katonára nézve hozzátette: – Nem bánod, ugye? Daphnevel régóta ismerjük már egymást.

– Nem, dehogyis, uram… – dadogta a fiatalember.

– Jó – mosolygott szélesen Felix, és pontosan tudta, hogy éppen szégyentelenül felhasználja a rendfokozatát arra, hogy belezavarjon egy másik férfi estéjébe, de ez a legkevésbé sem érdekelte; italt rendelt, és odahúzott még egy széket.

Onnantól kezdve nem volt megállj. Felix megtette az igénybejelentését. El sem tudta képzelni, hogyan lehetséges, hogy korábban nem látta rendesen Daphnet. Hogy lehetett ilyen vak? Most, hogy újra rátalált, nem kockáztathatta az elvesztését. Egész teste sóvárgott utána, és Daphne látta a vágyát abból, ahogy ránézett és ahogy megérintette őt. A férfi akkor a Légügyi Minisztériumban dolgozott, általános munkarendben. Minden hétvégén elment meglátogatni Daphnet, amikor a lány nem dolgozott, és hosszú, szenvedélyes csókokat váltottak Felix kis sportautójának a hátsó ülésén, de több nem történt. Daphne soha nem hagyta neki, hogy kihasználja a helyzetet. Ez egyszer már megtörtént vele, és eltökélte, hogy ha valaha újra egy katona ágyában köt ki, az a nászéjszakán lesz. Emlékezett még kamaszkori fantáziáira Felixről, és mindig nevethetnékje támadt tőlük.

Felix vonzó férfi volt, Daphne pedig kedvelte őt. Nem szándékozta elengedni. Ő jelenthette a kiutat számára Hackney-ből, a menekülőutat attól, hogy az anyja életét kelljen élnie. Kellőképp furfangos és minden hájjal megkent volt, hogy tisztában legyen vele: ahhoz, hogy Felix elvegye, addig kell váratnia őt, amíg karikagyűrű nem kerül az ujjára. Egyszer már megkaparintotta egy buja és eszement fiatal tiszt, aki a világot ígérte neki. Akkor ártatlan módon úgy gondolta, azzal tarthatja meg a férfit, ha mindenét nekiadja. Most viszont már okosabb volt. Nem adhat esélyt arra Felixnek, hogy eltűnjön, hogy ő is magára hagyja terhesen, mint a korábbi szeretője. Felix jelentette számára az utat a megbecsültséghez, egy vidéki majorsághoz, egy olyan fényűző élethez, amilyenről a háború előtt nem is álmodhatott volna.

Nem volt szerelmes Felixbe, de szerette őt. Figyelmes és odaadó volt, gyakran megnevettette; el tudta képzelni, hogy a felesége legyen, a majorság úrnője, személyzettől körülvéve. Minden találkozásuk alkalmával gyengéd és szeretetteljes volt, szeme és ajka mind többet ígért. Élvezte a csókolózást, átadta magát a férfi erős ölelésének, érezte, hogyan reagál rá a teste, hiába tökélte el, hogy nem enged a természetes vágyának. Mindig megálljt parancsolt, Felixet pedig úgy nevelték, hogy tisztelje a barátnőit. Hiába voltak már izgalmas együttlétei szórakozni vágyó lányokkal a mozgalmas háborús napok során, amikor bármelyik aktus az utolsó lehetett volna számára, Felix soha nem erőltette rá magát Daphnere. Úgy ítélte meg, hogy félénk lány, hogy fél a saját érzéseitől. Nem egy szórakozni vágyó lány volt, akit kihasználhat, aztán félredobhat. Tudta, hogy a munkásosztályból származott, de ez nem jelentette azt, hogy nincsenek erkölcsi elvei. Teljesen belebolondult a lányba, és nem foglalkozott mindazzal, amit a hackney-i garázsról és a mögötte álló apró házról tudott. Nem tervezte elvenni Daphnet, de le akart vele feküdni, olyan dolgokat akart vele tenni, amik megmozgatták a fantáziáját.

Úgy gondolta, hogy kitartó udvarlással biztosan elérheti, hogy a nő végre beengedje az ágyába.

Daphne azonban kitartott a terve mellett, és hónapokkal később végül Felixen volt a sor, hogy engedjen.

Meleg augusztusi este volt, épp a Silver Swanben, az egyik kedvenc éttermükben vacsoráztak. Utána kézen fogva végigsétáltak a Temze partján. A hold ezüstös fénye világította meg a folyót, és enyhe volt az éjszaka. Egy pillanatra megálltak a Westminster hídnál, és a falnak dőlve figyelték a Temze ráérős csobogását, ahogy a holdfényben ragyogott alattuk a folyó.

Felix nézte, ahogy a víz nyugodtan folyik a medrében, és a víztükrön a szellő keltette fodrok ezüstösen megcsillannak, majd eltűnnek. Arra gondolt, hogy az élete is így zajlik, nyugodtan és unalmasan folyik nap mint nap, és csupán a Daphnevel töltött órák jelentik az ezüstös csillámokat. Amikor a karjában tartotta, minden idegszálával sóvárgott utána. Közel tartani őt, olyan közel, amennyire csak engedte, már nem élvezetet nyújtott, hanem szenvedést. Próbálta elképzelni, hogy nem látja többé, hogy nem része többé az életének, de ez szinte lehetetlennek bizonyult.

Első találkozásuk emléke, melyről akkoriban még könnyedén megfeledkezett, ekkorra mélyen beleégett emlékezetébe. Emlékezett a lány nagy, kék szeméből a fájós bokája miatt patakzó könnyekre, és arra, ahogy Daphne rátámaszkodott; hogy milyen volt a testét érinteni, ahogy levitte a metróállomásra. Most Felix volt az, aki fantáziált.

– Daphne! – szólalt meg még mindig a folyót bámulva. – Hozzám jössz feleségül?

A nő kezdett kissé fázni, és már indult volna tovább. Hirtelen megfeszült: eljött a pillanat.

– Felix?

A férfi ekkor felé fordult, kezét a vállára tette, és belenézett a bársonyos kék szembe, mely annak idején felkeltette a figyelmét, és amely ekkor visszanézett rá.

– Azt kérdeztem, hozzám jössz-e feleségül.

– Komolyan kérdezed? – kapott levegő után Daphne, és alig hitte el, hogy a férfi végre feltette a kérdést.

– Természetesen komolyan kérdezem – állta a tekintetét Felix. – Hozzám jössz?

A nő kis híján azonnal igent mondott, de elővigyázatosságból úgy döntött, hogy először leküzdi a családja által jelentett akadályokat.

– De a szüleid… Ők azt szeretnék, hogy felsőbb osztályból házasodj, ne a hackney-i mellékutcákból.

– A szüleim csak örülni fognak, hogy végre találkoztam valakivel, akit el akarok venni. Éppúgy imádni fognak, drágám, ahogy én. Ígérem.

Ahogy ezt kimondta, Felix őszintén hitt is a szavaiban. Daphne mámorosan rámosolygott.

– Jaj, drágám, hát persze!

Csókra várva emelte fel a fejét, Felix pedig úgy ölelte át, mintha soha többé nem lenne hajlandó elengedni.

Mire legközelebb találkoztak, vett is Daphnenek egy eljegyzési gyűrűt. Ahogy felhúzta bal kezének gyűrűsujjára, puhatolózva felvetette, hogy együtt tölthetnék az éjszakát az Oakley Street-i lakásán.

Nem akkor javasolta először, azonban Daphne szokás szerint kedves mosollyal ingatta a fejét.

– Felix, drágám, ez nagyszerűen hangzik, de nem tehetjük. A nászéjszakánkra akarom tartogatni magam. Mindig is úgy gondoltam, hogy szüzen akarom odaadni magamat a férjemnek a nászéjszakánkon. – Egy gyengéd csókot adott a vőlegényének, majd elhúzódott. – És még mindig erre vágyom. Azt akarom, hogy egyszerűen tökéletes legyen a nászéjszakánk.

– Én is – egyezett bele vonakodva Felix. – Házasodjunk össze minél hamarabb!

Mindez zene volt Daphne füleinek.

– Rendben, szerelmem. Amint meg tudjuk szervezni.

– Beszélnünk kellene a szüleiddel az időponttal kapcsolatban – vetette fel Felix. – Időre lesz szükséged, hogy megszervezd az esküvőt.

– Nem! – Daphne szinte kiabált, de amikor meglátta a férfi döbbent arckifejezését, nyugodtabban tette hozzá: – Nem, Felix. Én csak… nos, én csak csendes szertartást szeretnék. Tudod, az anyakönyvi hivatalban…

– Az rendben is van – bólintott Felix. Ő sem akart nagyszabású esküvőt. – De a szüleid akkor is ott szeretnének majd lenni, az apád az oltárhoz szeretne majd kísérni.

– Nem – ismételte Daphne. – Csak semmi felhajtást. Csupán azt szeretném, ha összeházasodnánk, csak mi és két tanú. Tényleg nem akarok semmi felhajtást.

– A szüleimnek el kell mondanom – jelentette ki Felix –, és meg kell őket hívnom a szertartásra.

– Ha muszáj – sóhajtott a nő. – De én évek óta nem láttam már a szüleimet, és most sem szándékozom megkeresni őket.

Felix vonakodva bár, de beleegyezett. Magában bűntudatosan elismerte, hogy neki is könnyebb, ha Daphne szülei nem jönnek el, így nem kell majd elárulnia, hogy a felesége milyen családi háttérrel rendelkezik.

Daphnenek viszont el kellett fogadnia, hogy Felix be akarja mutatni a szüleinek, miközben a büfékocsiban ültek a Wynsdownba tartó vonaton. Rápillantott az eljegyzési gyűrűjére, a gyémántok övezte sötétkék zafírra.

– A nagyanyám gyűrűje volt – mondta Felix. – Rám hagyta, én pedig neked adom.

Daphne jobban örült volna egy szoliter gyémántnak, de nem volt abban a helyzetben, hogy panaszkodjon. Amíg az eljegyzési gyűrűből jegygyűrű lesz, ezt nem kockáztathatja meg.

Fred Jones várt rájuk az állomáson, és mosolyogva köszönt Felixnek:

– Üdv itthon, Mr. Felix! Jó régóta nem láttuk már.

Felix felnevetett.

– Ne kezdd, Fred! Eleget hallgatom majd ezt anyámtól! – Daphne felé intett. – A menyasszonyom, Miss Daphne Higgins.

Fred megérintette a sapkáját, és így szólt:

– Szép jó napot, kisasszony!

Aztán kinyitotta az ajtót, hogy Felix besegíthesse a nőt az autóba.

A Wynsdownba tartó úton Daphne az ablakból bámészkodott. A völgy oldala, melyben az út tekergett, szörnyen meredek és sziklás volt. Gyér növényzet kapaszkodott a sápadtkék őszi ég felé nyújtózó sziklák között. Végül felértek a domb tetejére, és napfényben fürdő, dimbes-dombos vidék tárult Daphne szeme elé. Sövénykerítések és mohával borított kőfalak választották el egymástól a földeket, erdőfoltok törték meg a horizontot, az eldugott zugokban pedig egy-egy tanya vagy pajta húzta meg magát. A nap megvilágította a sövényt, az erdőség pedig őszi vörösben és aranyban ragyogott. Olyasvalaki számára, aki a zsúfolt londoni East Enden nevelkedett, ahol az utcák szűkek voltak, a házak pedig egymásnak feszültek a helyért, minden üresnek és kietlennek tűnt. Birkák legeltek a földeken, és egy tehéncsorda sorakozott egy kapunál az esti fejésre. Birkák és tehenek! Mégis hol vannak a lakók?

Fred és Felix beszélgetésbe merültek, Daphne számára ismeretlen személyeket emlegetve, és ahogy végre beértek a faluba, a lány egyre jobban elcsüggedt. Amikor Fred a földútról ráhajtott a majorság felé tartó útra, Daphne látta, hogy a helyi kocsma, a Magpie előtt egy kis csoport nézi őket. Egy kisgyerek odaintett, mire Felix visszaintegetett neki.

– Ki volt az, aki integetett? – kérdezte duzzogva a vőlegényétől. Megelégelte, hogy Felix ügyet sem vet rá.

– Fogalmam sincs – nevetett Felix vidáman. – Valószínűleg még nem élt, amikor legutóbb itthon jártam. Fred, ki volt az a kisfiú, aki integetett?

– A kis Johnny Shepherd, a Charing-tanyai Billy Shepherd fia.

– Billy megnősült?

– Igen, elvette azt a Charlotte-ot, a német menekültet.

Befordult a magas kőoszlopok közé, és beállt a majorság elé.

– Meg is érkeztünk, Mr. Felix.

Ahogy az autó megállt, kinyílt a bejárati ajtó, és két labrador rohant ki a felhajtóra, majd valamivel lassabban követték őket Felix szülei, Peter és Marjorie Bellinger. Daphne az autó ablakából bámulta őket, miközben Felix kiugrott, hogy köszöntse őket. Egymás mellett várakoztak az ajtóban, míg Felix elhessegette az izgatott kutyákat, és odasietett hozzájuk.

Daphne úgy ítélte meg, hogy Bellinger őrnagy jól néz ki: magas volt, katonásan egyenes tartással, rövid, jól fésült ősz hajjal, szája felett rendezett, ősz bajusszal. Látta a hasonlóságot Felix és az apja közt.

Így néz majd ki Felix idősebb korában, gondolta, miközben a férfi kezet fogott a fiával. Szürke nadrágot viselt, sötétkék zakót a fehér ing felett, és valamilyen ezred nyakkendőjét, egy tengerészkék darabot piros csíkokkal. Vele nem lesz baj, gondolta Daphne. Biztos volt benne, hogy idővel meg tudja majd nyerni magának. Felix anyja viszont már más tészta. Figyelte, ahogy vőlegénye megöleli az asszonyt, és egyáltalán nem volt benne biztos, hogy első ránézésre szimpatikus neki a leendő anyósa. Kávészínű kosztümöt vett föl, egyenes szabású, derékra simuló szoknyával. A blézer gallérja díszes fémgombbal volt legombolva, és az elején négy ugyanolyan gomb díszítette. Rúzsa vörös, orra púderezett, ősz haja rendezett loknikba dauerolt.

Báránybőrbe bújt farkas, gondolta Daphne, miközben mosolyt varázsolt az arcára, és Felix kezét fogva elegánsan kiszállt az autóból.

– Anya, apa – szólalt meg büszkén Felix –, bemutatom Daphnet, a leendő feleségemet!

– Üdvözlünk Wynsdownban, kedvesem! – mondta Peter Bellinger, és kezet nyújtott.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetem önöket – trillázta Daphne, miközben elfogadta a kézfogást.

– Szervusz, Daphne!– szólalt meg Marjorie. – Nagyon örülünk, hogy eljöttél. Gyere csak be! Biztosan alig várod már, hogy ihass egy csésze teát.

Daphne pedig követte őt befelé a házba, mely egy nap talán az ő otthona lesz.

NEGYEDIK FEJEZET

Charlotte a családjával azok között volt, akik látták megérkezni Felixet és a menyasszonyát azon a szombat délután. A földúton mentek a lelkészlak felé, hogy az utolsó részleteket is megbeszéljék a másnap reggeli keresztelővel kapcsolatban, amikor Fred Jones taxija befordult a sarkon. Johnny izgatottan integetett az autónak, aztán nagyon örült, amikor a benne ülő férfi visszaintegetett.

– Láttad, anya, láttad? Integetett az az ember!

– Úgy bizony! – helyeselt Charlotte. – Hát nem kedves tőle?

– Biztosan Felix Bellinger és a menyasszonya azok – jelentette ki Clare. – Nancy Bright azt mondja, úgy néz ki, mint Clark Gable.

– Tudom – nevetett Charlotte. – Nekem is említette.

– A nőből viszont nem sokat láttunk, igaz? – Clare kényelmetlenül mocorogva próbálta enyhíteni a hátfájását. Az első babája most már bármikor megérkezhetett, és határozottan kellemetlenül érezte magát.

– Világos haj és kalap – felelte Charlotte. – Valószínűleg ott lesz holnap a templomban.

Clare szeme elkerekedett.

– Ó, tényleg így gondolod?

– Feltételezem. Bellinger őrnagy egyházközségi tag, nemde?

– A kis Edie pedig mindenkit lenyűgöz majd – mosolygott Clare.

– Valószínűbb, hogy mindenki csak Daphnet figyeli majd, Edie-re pedig ügyet sem vetnek – felelte Charlotte. – Fogadni mernék, hogy a tiszteletes meglepően nagy tömeget köszönthet majd holnap a templomban.

Charlotte-nak igaza volt. Másnap hatalmas tömeg gyülekezett a templom előtti napsütésben. Bellinger őrnagy már ott is volt, és egy pillanatra szinte tapintani lehetett a csalódást, ahogy az egybegyűltek azt hitték, hogy Mrs. Bellinger, Felix és a híres menyasszony nem jelennek meg az eseményen. Billy köszönt az ajtóban várakozó szüleinek és Jane-nek, aztán bevezette a családját. Hátul foglaltak helyet, a keresztelőmedence mellett, Caroline és Clare Dan bácsival egy padon, a család többi tagja pedig a következő két sorban. Öt perccel az esemény kezdete előtt megszólalt a harang, mire az emberek sorakozni kezdtek a templom előtt, és egyesek meg is álltak megnézni Edie-t, aki a Shepherd család keresztelőruhájának csipkéjében úgy festett Charlotte kezében, mint egy jégcsap, de a harangszó befejeztével besétált a templomba Marjorie Bellinger, a nyomában Felixszel és Daphnevel, majd elfoglalták rangjuknak kijáró helyüket.

Daphne aznap reggel nem akart templomba menni. Nem volt nagy templomjáró, és azt hitte, hogy Felix sem az, de meglepetésére a férfi ragaszkodott hozzá, hogy a szüleivel tartsanak.

– Tényleg muszáj? – nyöszörgött. – Nem várhatnánk meg inkább itt őket?

– Nem – jelentette ki ellentmondást nem tűrően Felix. – Csak egy óra lesz az egész, és számítanak ránk.

– Kik?

– Az egész falu – felelte a férfi. – Kérlek, drágám! A szüleim nagyon csalódottak lesznek, ha nem tartasz velünk.

– Veletek? Úgy érted, elmennél nélkülem?

– Igen – válaszolta Felix. – Nekem mennem kell, és azt reméltem, hogy te is velem tartasz. – Egy puszit nyomott menyasszonya duzzogó ajkára. – Szeretnék mindenkinek elbüszkélkedni veled. Azt akarom, hogy lássák, milyen szép a jövendőbelim. Na, Daph, vedd fel a kalapodat!

Daphne beadta a derekát, és miközben besétáltak a templomba, tisztában volt vele, hogy minden szem rászegeződik, hogy őt vizslatják, csodálják és rá kíváncsiak. Örült, hogy vett egy új kalapot a kék ruhájához külön erre az útra. Az istentisztelet alatt gondolatai messze jártak, az előző este eseményein töprengett.

A majorság a legkevésbé sem olyan volt, mint amilyennek elképzelte. Azt hitte, magas lesz, legalább háromemeletes, nagy ablakokkal és magas kéményekkel. Csalódnia kellett. Hosszú, alacsony épület volt, szürke kőből, meredek tetővel. Voltak kéményei, de rövidek, és toldat volt rajtuk, hogy a madarak ne fészkeljenek beléjük; ez fényévekre volt a magas téglakéményektől, amilyeneket a könyvekben látott. Amikor viszont beléptek a házba, Daphne egy nyitott előtérben találta magát, melynek lakkozott fapadlóját vidám szőnyegek borították. Lépcsősor vezetett a felső szintre, ahol egy nyitott ajtón át kényelmes bútorokat látott a kandalló körül. További három tölgyfa ajtó nyílt az előszobából, de mindegyik csukva volt, a folyosó pedig a ház hátulja felé, talán egy konyhához vezetett. Vagy esetleg a személyzet szállásához?

Mrs. Bellinger felvezette leendő menyét egy vendégszobába, mely az udvarra nézett. Kétszemélyes ágy állt benne fehér takaróval, egy fiókos szekrény, egy pipereasztal és egy hatalmas ruhásszekrény. A falakat kopottas, halványzöld, virágos tapéta fedte, az ablakok előtt pedig meglehetősen viseltes, sötétzöld bársonyfüggöny lógott. Daphne megállt az ajtóban, és körülnézett.

– Azt hiszem, kényelmesnek fogod találni az ágyat – mondta Mrs. Bellinger. – A fürdőszoba a szomszédban van, mellette pedig a mosdó. Biztosan szeretnéd levenni a kalapodat, és kezet mosni a tea előtt, szóval hagylak is. Csak gyere le, amikor elkészültél!

Szavai egészen barátságosak voltak, de Daphne érezte, ahogy az asszony tekintete felméri őt, és tisztában volt vele, hogy alapos megfigyelés alatt áll.

Amikor egyedül maradt, az ablakhoz sétált, és kinézett az udvarra. Nagy, jól karbantartott kert volt. Sima gyep, körülötte őszi színekben pompázó virágágyások. Dáliaszivárvány töltötte meg az egyik ágyást, a konyhakertet elválasztó kerítés mellett pedig őszirózsák magasodtak. A kert mögött valamiféle kifutó látszott, ahol Daphne még két békésen legelésző lovat is látott a délutáni napsütésben.

Ebben a pillanatban kopogtattak az ajtón, és miután kiszólt, hogy szabad, Felix jelent meg Daphne bőröndjével.

– Gondoltam, erre talán szükséged lesz – mondta, és letette a bőröndöt a pipereasztalhoz tartozó székre. – Jól vagy? Az én szobám szemben van.

– Igen, jól vagyok – felelte éles hangon Daphne. – Egy perc múlva lent leszek.

– Jó. A teát a társalgóban szolgálják fel – mosolygott rá Felix, majd eltűnt.

– Társalgó… – mormolta a nő. Figyelnie kell majd rá, hogy társalgónak nevezze. Nem olyan rég tanulta meg azt sem, hogy hallnak nevezze az előszobát.

Gyorsan levette a kalapját és a kesztyűjét, elment a mosdóba, aztán elindult lefelé a lépcsőn. Úgy döntött, nem hagy nekik esélyt arra, hogy Felixszel kibeszéljék.

A társalgóban azt látta, hogy kényelmes karosszékekben ülnek, a délutáni tea pedig egy kisasztalon áll Mrs. Bellinger mellett. Ahogy Daphne belépett az ajtón, mindkét férfi felpattant, Felix pedig odasietett hozzá, hogy a kanapéhoz vezesse, aztán leült mellé.

Daphne a kanapé karfáján pihentette a kezét, hogy megcsillogtassa eljegyzési gyűrűjét a beszűrődő napsugarakban.

– Szépséges gyűrűd van, kedvesem – mosolygott az őrnagy. – Szépséges gyűrű egy szépséges lánynak!

– Jaj, Bellinger őrnagy – pislogott szaporán Daphne –, ne mondjon ilyeneket!

– Ezt hagyta rám mama – mondta Felix. – A feleségemet illeti.

Mrs. Bellinger megfogta a teáskannát, és leendő menyére nézve így szólt:

– Daphne, drágám, hogy iszod a teát?

A fiatal nő hátradőlt a kanapén, és azt felelte:

– Magában, cukor nélkül. Köszönöm, Mrs. Bellinger.

Az asszony kitöltötte a teát, aztán Felix kiosztotta először a csészéket, majd a kis, háromszög alakú, héj nélküli uborkás szendvicseket.

– Az uborka a saját üvegházunkból való – mondta Mrs. Bellinger –, és levágjuk ugyan a kenyér héját, de soha nem pazaroljuk el! – Rámosolygott Felixre. – Ma estére elkészítjük belőle a kedvenc vajaskenyér-pudingodat. – Aztán szomorúan hozzátette: – Attól tartok, manapság több a kenyér, mint a vaj…

Daphne próbált úgy tenni, mintha érdekelné ez a téma, meg a további csevej a tea közben. Mindent meg kell tennie, hogy megfeleljen Felixnek. Tányérját a térdén egyensúlyozva eszegette a szendvicsét, és a csészealjat a kezében tartva finom mozdulattal emelte a csészét a szájához, ahogy másoktól látta korábban. Meg akarta mutatni nekik, hogy ismeri az illemet.

A nap további része lassan vánszorgott. Megmutatták neki a kertet, a veteményest és az üvegházat, ahol megcsodálta a paradicsomot és az uborkát; kivitték az istállóhoz és a kifutóra, ahol szolgálatkészen vette szemügyre a lovakat. Egyikük odajött a kerítéshez, ahol álltak, egy nagy pej, fehér hókával. Daphne hirtelen hátralépett, de Felix végigsimított az állat orrán, aztán a zsebében kutatva elővett neki egy fél répát.

– Ez az enyém – mondta a férfi. – Archie. A másik, Jester pedig apáé. Gyere, menjünk vissza a házba!

Kézen fogta a menyasszonyát, és bevezette a hátsó ajtón át. Daphne örült, hogy a házban lehet. Odakint túl sok volt neki a természet.

A falubéli Mrs. Darby a konyhában volt, a vacsorát készítette, mint mindig, de amint leszedte az asztalt a desszert után, hazamehetett. Mrs. Darby igazi kincs volt, Marjorie Bellinger annak is tekintette. Nem volt a birtokon bentlakásos személyzet a háború óta: Mrs. Darby szakácsnőként dolgozott, Mrs. Gurney pedig a nehezebb munkák elvégzésével segített fenntartani a ház rendjét.

A vacsora kifogástalan volt, és közben végre szóba került az esküvő is. Valahogy egész délután kerülték a témát, de az asztalnál ülve, a báránysült és a desszert után már nem halaszthatták tovább.

– Felix azt mondja, Londonban keltek egybe – mondta Mrs. Bellinger. – Hogyhogy nem az otthonod közelében?

Felix tudta, hogy tőrbe akarja csalni, ezért gyorsan közbevágott:

– Anya, mondtam neked, hogy két hét múlva tartjuk. A Chelsea Town Hallban, szombaton, október elsején, tizenkét órakor.

– Természetesen. Alig várom, hogy megismerhessem a családodat, Daphne. Londonban élnek?

– Attól tartok, ők nem lesznek ott, Mrs. Bellinger, nem igazán tartjuk már a kapcsolatot.

Marjorie Bellinger meglepetten vonta fel a szemöldökét, és újra szólásra nyitotta volna a száját, ám Felix heves és figyelmeztető pillantására meggondolta magát.

– Igen, délben lesz a szertartás – szólalt meg a fia –, utána pedig asztalfoglalásunk van a Savoy Grillben.

– A Savoyban? – kiáltott fel az anyja. – Az rengetegbe kerül!

– A Savoyban – ismételte Felix, és örült, hogy működött a figyelemelterelése. – Nem mindennap nősül meg az ember!

– Nos, akkor a mi vendégeink lesztek – jelentette ki az apja. – Ez lesz a hozzájárulásunk az esküvőtökhöz.

Felix ellágyulva nézett rá.

– Köszönjük, apa, ez nagyon nagylelkű tőled.

– Találtatok már lakást? – kérdezte az apja.

– Egyelőre az én lakásomban fogunk lakni – felelte Felix. – A mérete nem ideális, de addig megfelel, amíg nem találunk valami nagyobbat.

– Ez nagyon praktikusan hangzik – jegyezte meg Marjorie. – És te hol élsz most, Daphne?

– Az elmúlt néhány hétben egy stúdiólakásban éltem a Pimlicóban, mióta otthagytam a kisegítő légierőt.

– Otthagytad a légierőt? – Bellingerék erről nem tudtak; gyorsabban haladtak a dolgok, mint hitték.

– Úgy bizony! Felix nem akarta, hogy dolgozzak, amikor mink… mi már jegyben járunk. Azonnali hatállyal felmondtam az esküvő miatt.

Marjorie bölcs módon nem kérdezett rá, hogy ki fizeti a pimlicói stúdiólakást. Csak ennyit mondott:

– Úgy tűnik, mindent tökéletesen megszerveztetek.

– Ahogy már mondtam, anya – felelte kissé türelmetlenül a fia. – Semmi okunk várni, annál több érv szól amellett, hogy haladjunk a dolgainkkal.

– Miféle érvek? – Marjorie hallotta saját hangjában a rémületet. Vajon Felix mindjárt bejelenti, hogy máris babát várnak?

De a fia, aki áldásos tudatlanságban volt az asszony félelmeit illetően, így szólt:

– Most, hogy kezd minden visszaállni a háború előtti kerékvágásba, ugyan miért is várnánk?

Daphne, miközben a templomban ült, és a tiszteletes beszédét hallgatta, diszkréten elmosolyodott. Marjorie azt hiszi, hogy terhes vagyok, azért házasodunk meg ilyen gyorsan. Nos, nagyobbat nem is tévedhetne!

Marjorie sem az istentiszteletre figyelt. Magában visszajátszotta előző esti beszélgetését, amelyet Peterrel folytattak hálószobájuk magányában. Amint becsukta az ajtót, így szólt a férjéhez:

– Szóval ő Daphne.

– Attól tartok, igen – helyeselt Peter. – Nem pont olyan, mint akit a menyünknek választottunk volna, de talán változhat a helyzet, amint jobban megismerjük.

– Ha jobban megismerjük… – visszhangozta gúnyosan a felesége. – Ő nem akarja, hogy jobban megismerjük. Hamarosan Felix felesége lesz. Téged nem érdekel, hogy tényleg elveszi?

– Dehogyisnem – felelte a férfi –, csak nem hiszem, hogy túl sokat tehetnénk ellene.

– Nem tudnál beszélni vele?

– Mit mondjak neki?

– Nem tudom – felelte az asszony bosszúsan –, bármit, amitől újra átgondolná a dolgot.

– Szerintem az többet ártana, mint használna. Bármit is vetünk fel az ötlettel szemben, az valószínűleg csak még eltökéltebbé teszi őt.

– De ez a lány nem megfelelő feleségjelölt Felix számára. Nem a mi fajtánk. Munkásosztálybeli, és szerintem még csak nem is szerelmes Felixbe. Azt hiszem, úgy tekinti őt, mint egy élethossziglani étkezési jegyet.

– Ugyan már, kedvesem, ezt nem tudhatod. Felix pedig szerelmes belé, legalábbis ő azt hiszi, ami egyre megy, és hát miért is ne? Nem is igazán nevezhetjük lánynak, felnőtt nő, méghozzá gyönyörű a nagy kék szemével és a hosszú szőke hajával.

Peter tárgyilagosan beszélt, de Marjorie szúrós pillantást vetett rá.

– Nos, határozottan úgy tűnt, hogy téged megnyert magának a vacsoránál a mosolyaival, nagy szemével és a „Jaj, Bellinger őrnagy!”-ozásával.

– Ez nem igaz – felelte Peter megnyugtató hangon. – Annál azért jobb emberismerő vagyok, de el kell ismerned, hogy vonzó nő.

– Azért Felix csak képes túllátni egy csinos arcocskán.

– Jelen pillanatban nem képes.

– Aztán már túl késő lesz – mondta keserűen Marjorie. – Jelenleg olyan édes és finom, de keménység van a vonzereje alatt; számító… – Marjorie elharapta a „liba” szót, mert ő nem használt efféle kifejezéseket, és ehelyett így fejezte be: – számító kis hölgy. Remélem, tudja, hogy Felix csak a saját fizetéséből él. Lefogadom, hogy azt hiszi, gazdagok vagyunk, és Felix örökli majd a vagyont.

– Nos – mosolyodott el Peter, hátha ezzel sikerül megnyugtatnia a feleségét –, valóban örökölni fogja a vagyont, de nem lesz valami nagy örökség, csak a gondjaink és az adósságaink.

– Ő azonban ezt nem tudja. Nem tudnál elejteni valami megjegyzést, tudod, beszélgetés közben, az anyagi gondjainkról?

– Nem, nem tudnék – felelte határozottan Felix.

– De attól talán meggondolja magát. Tudod, keresne valami gazdagabb partit. Hát nem látod, mi a célja?

– Dehogynem, nem vagyok bolond, de bármiféle ellenségeskedés a részünkről csak még eltökéltebbé tenné Felixet. Őt választotta feleségéül. Ha azt látja, hogy kritizáljuk a választottját, akkor kötelesnek érzi majd, hogy megvédje, amitől csak még rosszabb lesz a helyzet.

Vajon hogy lehetne ennél még rosszabb, töprengett Marjorie, miközben a leendő menyét nézte a templomi pad túlsó végén, aki elegáns, kék ruhát viselt, hetykén oldalra csapott kalappal. Vajon honnan szerezte ezeket, és ki fizette? Az arca gyönyörű volt, a bőre makulátlan, enyhe sminkje pedig kiemelte szemének csillogását és szájának lágy ívét, de a látszólagos tökéletességén túl Marjorie csak acélos eltökéltséget látott. Nem volt semmi konkrét, amire rámutathatott volna: „Nézzétek! Hát nem látjátok…?” Azonban ösztönösen tudta, hogy ott van, és azt kívánta, bárcsak Felix is látná.

Amikor kezdetét vette a kis Edith Martha Shepherd keresztelője, mindenki a templom hátsó részén álló keresztelőmedence felé fordult, a tiszteletes pedig kihívta a szülőket, valamint a keresztszülőket. Felix érdeklődve figyelte a szertartást. Látta a szülők szeretetteli arckifejezését, ahogy megkereszteltették, és Edith Marthának nevezték el a kisbabájukat.

Vajon ő is hamarosan apa lesz? Ekkor merült fel benne először a gondolat. Az oldalán álló Daphnere pillantott, és az jutott eszébe, hogy vajon ő is erre gondol-e; arra, hogy lassan talán családot alapítanak, ez az elképzelés pedig boldogsággal töltötte el.