{{epub_watermark}}

Köszönjük a vásárlásodat a Szerző és a Kiadó nevében is! Vásárlásoddal te is támogattad, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható gyerek- és ifjúsági könyvek választéka egyre szélesebb legyen. További e-könyvekért és a gyerekirodalom legszélesebb választékáért keresd fel bátran máskor is webboltunkat!

ISBN 978-963-587-650-1
ISSN 2560-2888 (Nyomtatott kiadás)

Szöveg © Kolozsi László, 2021
Kiadás © Pagony Kiadó Kft., 2024
1114 Budapest, Bartók Béla út 15/a
Sorozatterv: © Baranyai (b) András
Borító © Szinvai Dániel
Felelős kiadó: Demény Eszter és Ürögdi András
Felelős szerkesztő: Kovács Eszter
Szerkesztette: Győri Hanna
Műszaki vezető: Pais Andrea
Elektronikus könyv: Győri Borbála

www.pagony.hu
www.facebook.com/pagony
kiado@pagony.hu

Felhasznált betűtípusok:
Caveat Brush– SIL Open Font Licence
PT Serif – SIL Open Font Licence

1. fejezet

Pedro a világűrből

Pedro nem szeretett élni. Nem mondta senkinek, hogy nem szeret élni. Nem mondta senkinek, hogy azért ment fel a világűrbe, mert nem okoz neki örömet egy újabb nap, nem találja a helyét a Földön. Pedig ezért ment fel. Ezért keringett három éve és százhatvan napja a Föld körül. Mert ott fönn nem kellett azzal foglalkoznia, hogy nem szeret élni. Mert ott fönn nem tűnt fel senkinek, hogy nem okoz neki örömet egy újabb nap. Ott fönn nem kérdezte senki, mi baja van. Miért olyan szótlan. Miért olyan hallgatag. Miért nézi mindig a cipője orrát. Hiszen cipője sem volt. Csak szkafandere.

Ha kiment az űrhajóból, és lebegett a világűrben, látta maga alatt az óceánt. Amikor látta maga alatt az óceánt, már majdnem szeretett élni. Azt képzelte, hogy látja a bálnák hátát. Pedig legfeljebb a kínai nagy falat láthatta olyan magasból. Azt gondolta, a távoli, hatalmas víztömeg a bálnák miatt mozog.

Egyszer már majdnem szeretett élni, azon a napon, amelyiken felfedezte, hogy odalent éppen áramszünet van egy nagyvárosban, minden sötétbe borul, csak az autók lámpái világítanak, mint kialudt tűzben a parazsak. Azon a napon is már majdnem szeretett élni, amelyiken a fagy beterítette Amerika északi részét, és elképzelte, hogy a gyerekek kiszöknek este hógolyózni, és egy leégett ház kormos oldalában dobálják egymást és nevetnek. És azon a napon is, amelyiken meglátta, hogy Európára óvatosan ráterül az éjszaka, és elképzelte, ahogy a macskák kilépnek a sötét háztetőkre, és dorombolva simulnak a kéményekhez.

Már majdnem szeretett élni, amikor meglátta a Holdat, a Hold apró krátereit. A Hold árnyékát a szülővárosához közeli tó, a Balaton felett.

Már majdnem szeretett élni, amikor a Balatonról beszélhetett, meg arról, hogy milyen volt azon fakutyázni, amikor kicsi volt, milyen volt belesétálni a vízbe a déli parton, menni hosszan, hosszan a vízben, amíg legalább a fürdőnadrágig nem ér, és hogy azt hitte, akár át is mehet gyalog a szemközti oldalra, olyan sekély volt a tó.

Pedro magyar volt. Bár a beceneve alapján azt is hihette volna bárki, hogy spanyol. De valójában nem Pedro Garcia Lopez volt a neve, vagy Juan Pedro Alvarez, hanem simán csak Kovács Péter. De már kicsi korában is, abban az időben, amikor azt hitte, át tud sétálni Füredre, abban az időben, amikor legalább annyira erősen hitt abban, hogy érti majd egyszer a madarak nyelvét, mint abban, hogy felrepítik majd az űrbe, Pedrónak hívták. Mert fekete, göndör haja volt és fekete szeme, mint egy spanyolnak. A haját és a szemét az apjától örökölte, akit akkoriban meg Ramonnak becéztek.

Nem volt még akkoriban minden nagyobb városban űrállomás, nem kezdték el még építeni az űrbázist a Holdon, de ő már akkoriban is folyton csak az eget nézte, a csillagokat, amíg be nem hívta az anyja a házba, hogy „gyere be, Pedro, késő van már, és hideg is van odakinn, a csillagok úgyis ott maradnak”. És ő azt gondolta, igazi hideg csak ott van, fenn, a csillagok között.

Pedro csillagász lett, a csillagokat fürkészte szinte egész életében, és minden évben kétszer, így azon az emlékezetes napon is, amikor eltűntek az emberek fejéből az emlékek, kinn volt a világűrben, és próbálta beállítani az éppen abban a pillanatban rettenetes távolságból jeleket fogó távcsövet. Felfoghatatlan, gondolta, miközben szerelt, és ügyetlennek érezte a kezét a nagy kesztyűben, hogy azok a képek, melyeket tegnap kaptunk, 7500 fényévnyi távolságból érkeztek ide. Az rettenetesen messze van. Egyre csak az járt a fejében, hogy azok, akik a 7500 fényévnyire levő bolygóról néznek bennünket, azt hihetik, mi még csak a piramisokat építjük, pedig már itt lebegünk szkafanderben egy űrtávcsőnél, okostelefont használunk, repülővel fél nap alatt elérünk a legtávolabbi helyre. Megborzongott, amikor elképzelte ezt a rettenetes távolságot. Szerette a munkáját. A munkájával járó borzongást. Kevés dolgot szeretett, de ezt igen.

Kilépve az óriási, világűrben keringő Bábel űrbázis szerelőcsarnokából, ellökte magát, és lebegett a teljes sötétségben, semmi sem világított, csak alatta a Föld. A fehér szkafandert telelihegve Pedro megközelítette a távcsövet. Szívdobogása felerősödött, visszhangot vetett az egyre szorosabbnak tűnő űrruhában. Úgy érezte magát a majdnem abszolút nulla fokban, a totális semmiben, mint egy párját vesztett zokni. Ennél, gondolta, sohasem lehet jobban egyedül az ember. Ha elszakadnék az űrhajótól, a tökéletes semmiben forognék. Semmi sem lenne körülöttem, semmibe sem tudnék kapaszkodni. Elképzelte, hogy az őt az űrbázishoz kötő köldökzsinór elszakad, és kilökődik a végtelenségbe. Mint egy elhajított kavics száll a nagy semmiben.

Pedro gyerekkorában, amikor iskolás volt, ha úgy érezte, hogy elege van, mert túl sokat piszkálják, bökdösik, mert nem tud focizni, mert nehezen barátkozik, elkezdte nézni az eget. Napközben is, amikor nem látszott egyetlen csillag sem az égen. Görnyedt volt, magas, nagydarab, sokszor fel volt mentve tornából. A göndör, fekete haja mindig tele volt faszilánkokkal vagy virágszirmokkal, mert sokat mászott fára. Állni az udvaron, egyedül, úgy, hogy senki sem jön oda hozzád, hogy megkérdezze, mit nézel, látsz-e valamit, napközben a csillagok felé fordulni, körülbelül ugyanolyan, mint elszakadni az űrbázistól, és kinn maradni a hideg űrben, és a hasunkban érezni a világűr végtelenségét, gondolta Pedro.

Pedro az üres kávékapszulára hasonlító óriási űrtávcső mellé egyensúlyozva meghúzta a csavarokat. Az egyik majdnem leesett, az utolsó pillanatban kapta csak el. Már pördült egyet előtte az űrben, de nem ment messzire, mert odakinn, ahogy az űrhajóban is, minden lebegett a légüres térben. A súlytalanság állapotához Pedro nehezen szokott hozzá. A szkafanderbe csúsztatta a csavarkulcsot, kezét széttárva az űrbázis felé irányította magát, lefelé nézett, a Föld felé, és meglátta, hogy odalent valami rettenetes, de igazán rettenetes történik. Nem úgy rettenetes, ahogy a világűr az, a távolságok, hanem úgy rettenetes, ahogy rettenetes hozzáérni egy forró vaslaphoz. Ahogy rettenetes megpillantani egy gödör fogságába esett, haldokló állat szemét.

Odalenn a Földet, a Föld nevű bolygót, mintha egy erőteljes rádióhullám fogta volna körbe. Lüktető, erős hullámzás iramodott végig a Föld felszínén. Érintette a sarkköröket ugyanúgy, mint Afrika sivatagjait, a Grand Canyont az Egyesült Államokban, Pedro nagybátyjának sárgás árnyalatú házát a Balaton-felvidéken, a párizsi Eiffel-tornyot vagy egy kis falut az örmény–török határnál.

– Ez mi lehetett? – kérdezte magában Pedro. Pontosabban azt kérdezte magában: ez meg mi a franc lehetett? Ez meg mi a Jóisten volt? És olyan fura előérzet gyötörte, mint akkor, amikor elesett a biciklivel, és felhorzsolt térddel az otthona felé haladva érezte, hogy otthon rossz hírrel fogadják majd. Forgott körbe a Föld körül az a hullámzás.

Pedro otthagyta az űrtávcsövét, amin amúgy sem volt már sok javítanivaló, lelibegett a szelíden forgó űrbázishoz, bebújt az űrbázis kerek ajtaján, kinyitotta a keszonkamrát, lefertőtlenítette a szkafandert. Ezt mindig megtette, pedig odakinn nem élhettek meg baktériumok, esélye sem lehetett annak, hogy megfertőződjön. Zsilipelnie kellett, vagyis várakoznia a belépésre. A nyomáskamrában üldögélt még egy kicsit, várva, hogy kinyithassa az ajtót, majd amikor zölden világított az ajtó fölötti lámpa, kinyitotta a zsilipkamra ajtaját, belépett a hosszú, ezüstös, alumíniumfóliával borított csövek szegélyezte folyosóra, kicsit bizonytalanul, mert a bázis körbeforgása és lendülete nem volt elég ahhoz, hogy legyőzze teljesen a súlytalanságot. Lebegett a vezérlő felé. Izgatottan. Előre félt attól, hogy milyen hírrel várják majd a többiek, az űrrepülő személyzete.

Nem volt éppen gyáva Pedro, de a Földet elárasztó hullámokat nagyon ijesztőnek tartotta. Ez bármi lehetett, gondolta, és még az is megfordult a fejében, hogy csak ők maradtak életben, csak ők, akik fenn vannak a világűrben, fenn a bázison.

Fenn a Bábelben.

2. fejezet

A vezérlőben

A vezérlőben hárman ültek a monitorok előtt. A kapitány, Henry James, angol úr volt, egy gentleman. A szkafander alatt is sötét öltönyt hordott. Pedrónak mindig eszébe jutottak róla azok, akik piszkálták általános iskolában, a jól focizók, a fölényeskedők, azok, akik könnyen barátkoztak és sokat viccelődtek.

Két tiszt volt még a vezérlőben, az egyik koreai, a másik holland.

– Sziasztok! – köszönt be Pedro. Pontosabban azt mondta: hello, mert a hajón angolul beszéltek. Ők meglepetten néztek rá, mintha nem ismernék meg. A tekintetükben Pedro furcsa zavart látott. Régóta repültek már együtt, veszekedtek is sokat, ismerte szinte minden rezdülésüket, de ilyen zavart még nem látott az arcukon.

– Mi van? – kérdezte Pedro. – Valami baj van? – kérdezte, persze angolul, miközben azt gondolta, mi a fene van velük.

– Szia! – bökte ki a holland. – Hello! – mondta pontosabban. És nem tudott többet mondani.

Ők is látták a hullámokat. Ők is érzékelték, hogy valami rettenetes történt.

Furcsán viselkedtek. Az angol úr, Henry James, megigazította az ingje gallérját, és csak annyit mondott.

– A Föld nem válaszol.

– Az baj – mondta Pedro, és a többiek bólintottak, az nagyon nagy baj.

Fásultak voltak. Mindenki ott a vezérlőteremben fásult volt. Szótlan.

Pedro próbált visszaemlékezni arra, mit is látott. Volt egy nagy villanás, és abból egy Földet körbejáró lüktetés lett. Az a lüktetés, az a hullámzás kicsit olyan volt, mint amit nagy melegben a szikkadt aszfaltutak fölött lehet látni.

Pedro törte a fejét, mi lehetett ez. Nem látott ilyet még soha korábban. Gondolkodott, olvasott-e hasonló jelenségről fizikakönyvekben, bármelyik könyvben, amit a felkészülése során olvasnia kellett, de nem jutott eszébe semmi.

– Ti is láttátok? – kérdezte a társait, de azok csak bambán néztek rá. Pedro akár egy macska is lehetett volna. Úgy viselkednek, gondolta Pedro, mintha túl sokáig játszottak volna valami bugyuta videójátékkal, elfelejtettek volna gondolkozni. Nem is járt olyan messze az igazságtól.

– Hahó! – mondta Pedro, és legyezett a kezével, ahogy az elbambuló gyerekek orra előtt szoktak.

– Pedro – nyögte ki a koreai tiszt.

– Madár – mondta Pedro.

Kim, a koreai tiszt, azt mondta, hogy a Kim elég gyakori név Koreában, ezért arra kérte őket, hogy szólítsák inkább Madárnak. Pontosabban Birdnek, mert angolul a madár bird. Az neki kedvesebb név, mondta, és ők nem ellenkeztek.

De mintha most a koreai tiszt nem tudta volna, miért is mondják neki, hogy madár. Körbenézett, mintha egy madár röpült volna át a vezérlőn. A vezérlő egyik lámpája vörösen villogott, halk búgás hallatszott a gépteremből.

– Madár? – kérdezte a koreai.

– Kim – mondta Pedro. – Mi történt?

– Kim – mondta lassan, mintha most ébredt volna a koreai tiszt egy hosszú álomból –, az én vagyok.

– Jó – mondta Pedro –, előrébb vagyunk. Láttam valamit kinn, a Föld fölött.

– Mi is láttunk – mondta Kim, és a felé forduló Henry James csak annyit tudott hozzáfűzni:

– Valami nagy baj történt.

– Mi? – kérdezte Pedro, és már egy kicsit ideges volt. Meg éhes is. És szívesen evett volna egy pár falatot Madárral. Aki, nevéhez méltóan, inkább csak csipegetett a konzervételekből.

– Tudom, mire valók ezek a műszerek – nézett Henry a pultra, a monitorokra. – Tudom, melyik csillag melyik – nézett ki az űrbe, és rámutatott egyre. – De nem tudom, mi történt. Nem tudom, érdemes-e még lemenni a Földre. Nem válaszol senki a kérdéseinkre, mi történt lenn. A Föld süket. És üres.

Pedro odalépett Henryhez, és megrázta a vállát. Nem kedvelte Henryt, egyszer, úgy százhatvan nappal korábban, annyira összevesztek, hogy száz napig nem szóltak egymáshoz.

– Akkor le kell menni – mondta Pedro.

– Nem tudom – mondta Henry –, nem tudom, érdemes-e. Mi van, ha olyat látsz odalenn, hogy legszívesebben azonnal visszajönnél ide? Nem tudom, mi vár bennünket a Földön. De félek. Nem tudom, mit tehetnék. Még az is eszembe jutott, mi van akkor, ha nem vár már lenn bennünket senki. Ha csak mi maradtunk. – És megnyomta a riasztó gombját.

A terem vörösbe borult, a vibráló vörös fényben Pedro azt üvöltötte, „kapcsold ki!”, és Henry kikapcsolta a riasztást.

– Én le szeretnék menni – mondta Pedro. – Nem akartam lent lenni. Itt legalább tényleg és igazán egyedül lehetek. De most úgy érzem, lenn van dolgom, nekem le kell mennem, meg kell néznem, mi történt, és hogy mit tehetünk, ha tényleg katasztrófa történt.

Mire mögöttük megszólalt Van Hilden, a holland, csöndesen, hogy szinte alig hallották:

– Én nem akarok többé hazamenni.

Pedro hívta a földi irányítóközpontot, és be is jelentkezett Houstonból, az amerikai bázisról a diszpécser, de összevissza beszélt, arról, hogy leette az öltönyét, és elfogyott a sonka. A napnál is világosabb volt – márpedig a Nap ott igen erősen tudott sütni, fenn a bázison, ha felkelt, mindent beragyogott –, hogy odalenn nagy baj történt.

A földi irányítóközpontban mindenki zavartnak tűnt, és az egyik diszpécser, akinek olyan hangja volt, mintha egy pinty tanult volna meg beszélni, egy kicsit pityergett is.

– Nem tudom, mi történhetett, de elszállt minden életkedvem – mondta a madárhangú. – Az előbb felhívott a feleségem. Tudtam, hogy ő az, de nem emlékeztem semmire a közös múltunkból. Nem emlékeztem, miért szerettem őt. Emlékeztem, mikor kértem meg a kezét, de arra nem emlékeztem, hogy miért.

Pedro teljesen értetlenül állt a jelenség előtt.

Ezek szerint, gondolta, élnek lenn odalenn az emberek, de nem kizárt, hogy mindenki megbolondult. Rövid vagy hosszabb időre elment az eszük.

– Kinézek az ablakon – mondta a földi irányító –, és mindenki tanácstalan. Az emberek fakó arccal járkálnak az utcán, nem ülnek be a kocsijukba, csak állnak mellette, mintha nem tudnák, merre akarnának menni. A buszok leálltak, a repülők nem szállnak fel. Az előbb volt egy nagyon fura tudósítás az egyik csatornán. A riporter egy reptérről jelentkezett be. Az emberek álltak a repülőtéren, és nem szálltak fel a gépekre. Mintha elfelejtették volna, hova akartak menni. Vagy nem lett volna kedvük felszállni. De nem is ezért volt annyira fura ez az egész, hanem azért, mert a riporter egyszer csak letette a kamerát a földre, és elment. A kamera vette, ahogy távolodik. Majd kiment az ajtón. Mintha ő sem látta volna értelmét annak, hogy folytassa a riportot. Nem tudom, mi történhetett.

Pedro közelebb hajolt a mikrofonhoz.

– És le tudtok vinni innen bennünket?

– Én nem akarok lemenni – mondta Van Hilden. – Nem szeretném látni, mi van lenn.

– A parancs szerint még két hétig fenn kell maradnotok – mondta a houstoni központban a férfi. – De ha akarod, le tudlak hozni a magyar központba. Bár, hogy itt mit fogsz kezdeni magaddal, azt nem tudom – mondta unottan. – Ám az is igaz – tette hozzá –, hogy ott fönn sem biztos, hogy érdemes maradni.

Ejnye, gondolta Pedro, mi történt mindenkivel?

Intett Madárnak, hogy egyenek valamit, és Madár vele ment. Bekapott egy-két falatot az egyik fülkében, amiben az asztalhoz tudták magukat kötözni, majd Madár elment a kabinjába.

Pedro leült a parancsnok mellé, és a Föld felé fordította a gépet, addig mozgatta, míg a leszállóegység a budapesti központ felé nem nézett.

A távcső közben újabb képeket küldött több ezer fényévnyire tündöklő naprendszerekből, csillagködökből. Pedro megnézte a sokmilliárdnyi csillagot, nézte a nagy csillagködöket, és arra gondolt, az is lehet, hogy mindenki tréfál vele, egy gonosz és jól kifundált tréfa áldozata lett. De az is lehet, gondolta, és nem lett túl vidám ettől a gondolattól, hogy mindaz, ami történt, büntetés. Büntetés azért, hogy túl közel mentek a világegyetem keletkezéséhez. Büntetés azért, hogy bele szerettek volna nézni a nagy bumm szemébe. A nagy bumm már olyan titok, ami bosszú állhat azért, ha ki akarják fürkészni. És lehet, hogy bosszút is állt. És ő úszta csak meg. Csak nekik maradtak emlékeik, ott fenn, az űrben. Pedig, gondolta Pedro, én nem sajnáltam volna az emlékeimet.

Előkészítette a leszállókabint, és szólt a többieknek, hogy készüljenek, ő biztosan repülni fog: utána akar járni, mi történt.

A többiek nem nehezteltek rá, hogy elmegy.

– Menjél, úgyis mindegy! – mondta Madár, a koreai. – Én nem akarok menni, maradok.

Öt perc múlva már ott ült Pedro a leszállókabinban, ami még most is olyan volt neki, mint egy varázsszőnyeg, pedig sokszor repült már vele. Pedro visszaszámolt, Houston engedélyt adott, Budapest jelezte, hogy fogadja, és a leszállókabin elindult a Föld felé.

3. fejezet

A bázison

Lefelé menet a kabin majdnem meggyulladt a súrlódástól. Több mint ezer kilométer/órás sebességgel zúgott lefelé, amikor kinyílt végre az ernyő, és úgy himbálódzott alatta, mint teatojás a láncán. Amikor kinyílt az ernyő, Pedro megnyugodott. Madár azt mondta egyszer Pedrónak, hogy a legelviselhetetlenebbek számára a leszállások. A gyomra mindig kicsire összehúzódik, ha lefelé repülnek, és nagyon megkönnyebbül, amikor koppan a földön a leszállóegység. Pedro érezte, hogy most az ő gyomra is kicsi, de inkább csak azért volt az, mert fél attól, mit fog találni a Földön. Lehet, ahogy kilép a kabinból, zombik támadják meg, gondolta.

A leszállóegység akkor ért le, amikor sercegő mikrofonja elhallgatott. Koppant egyet a földön. Mint egy dió. Kicsit gördült még, majd megállt.

Pedro nem lett nyugodtabb. Fülelt. De odakint, a kabin előtt sem zombik kurjongatását, sem tévéstábok a kabinja felé gördülő hangját, sem megafonba mondott üdvözlőbeszédeket nem hallott. Senki sem tapsolt a budapesti űrközpontban, pedig minden leszállást meg szoktak tapsolni a gépteremben ülők, akik végig feszülten figyelik a lebegő kabinokat.

Ejnye, gondolta Pedro, nem jön ide senki. Nem érdekli őket, hogy vagyok, milyen képeket hoztam, teljesítettem-e a küldetésemet.

– Akkor megérkeztünk – mondta.

Nem rohant felé senki, csak egy kis golfkocsi gurult a felforrósodott kabinhoz. Kinyitotta az ajtót, kikászálódott belőle. Ejnye, gondolta Pedro, azért mégis érdemelnénk legalább egy kis fogadóbizottságot. Jöhetne valaki segíteni!

Nehezen tudott lábra állni: a súlytalanságban mintha elsorvadtak volna az izmai, nem engedelmeskedtek a végtagjai. Hosszú évek után először hallott magyar szót.

– Jó messziről jöttél, komám! – mondta egy borízű hang. A karbantartó, aki elégurult a golfkocsival.

Pedro igyekezett nem mutatni, hogy nincs jól. Felszállt a golfkocsira, és begördültek a fogadóépületbe.

Egy régi iskolatársa, aki a bázison dolgozott, odakullogott hozzá, de mintha ő sem ismerte volna meg.

– Ennek meg miért lóg az orra? – kérdezte magában Pedro.

Mindenkinek lógott az orra. Lógatta maga előtt. Mintha nem is az orra lenne, hanem egy fejére nőtt uborka. Amikor megölelte az iskolatársát, az mintha egyáltalán nem örült volna neki.

– Nem emlékszel? – kérdezte Pedro kicsit sértődötten.

– Nem emlékszem – mondta az iskolatárs, és neki tényleg mintha nem is lógott, hanem egyenesen lefelé csüngött volna az orra.

– Együtt jártunk iskolába, Madách, 2100-as cserkészcsapat. Máriás főhadnagy. Kapitány, kapitány. Nem emlékszel? Hatvanhat – mondta Pedro barátságosan.

– Emlékszem arra, mit tanultam, emlékszem arra, hogy te jó voltál fizikából, emlékszem arra, hogy voltam cserkész, előttem van Máriás főhadnagy, és valószínűleg még mindig tudok hatvanhatot játszani, de nem emlékszem mégse rád.

Ez furább, mint gondoltam, gondolta Pedro.

– Nem emlékszel?

– Nem emlékszem, mit csináltunk együtt, amikor iskolások voltunk. Nem emlékszem, ki nyert hatvanhatban, hogy Máriás jó fej volt-e, hogy szerettem-e. Nem emlékszem.

– Egyszer együtt futottunk a parkban, és megtámadott téged egy hattyú.

– Nem emlékszem – mondta az iskolatársa, és szomorúan nézett rá.

– Szerettél futni.

– Lehet – mondta. – Most is szeretnék. Azt tudom, hogy futni jó.

– A hattyú támadása után sokáig nem futottál, mert ki sem mozdultál otthonról. Én látogattalak. Hónapokig nem jöttél elő. Azt mondtad, hiányzik a futás. Aztán újra futottál, de meg se akartál állni.

– Nem tudom, talán majd újra fogok futni.

Pedro nem kérdezett többet, csak a fejét csóválta. Ez nagyon különös, gondolta, vagy mindenki megbolondult, vagy én bolondultam meg.

És az érzése, hogy valami nagyon nagy baj történt, és nem ő bolondult meg, hanem a világ körülötte, csak erősödött, amikor körbenézett a budapesti nagy űrközpontban, a BŰK-ben. A nagy előcsarnokban a portás a protézisét igazgatta, rá se nézett. Előtte egy kis lábosban pörkölt volt. De nem evett.

A vasbeton épület előterében egy férfi állt, tanácstalanul, karján a felöltőjével. Úgy állt ott, mint aki nem tudja, merre induljon el. Jobbra-balra fordult. Egyet lépett előre, majd egyet hátra. A fejét vakargatta.

A gépteremben, ahol mindig nagyon lelkesen figyelték a monitorokat a repülésirányítók, és tájékoztatták egymást, melyik gép merre jár, most csend volt, csak a rádió szólt. A bemondó unottan olvasta fel a híreket. A monitorok zöldes fénye világította meg a gépek előtt ülők arcát. Az egyik irányító elővett egy répát, és beleharapott. Harsogva ette tovább. Mindenki őt nézte.

– Nem is emlékeztem arra, hogy ilyen jó íze van – mondta a férfi.

Pedro a szkafanderében odacammogott hozzá, és megkérdezte, hol kell leadni az űrruhát. Ezt sem ez a férfi, sem a mellette ülő nem tudta megmondani. Pedro elindult az öltözők felé, hogy megkeresse a saját ruháit. Úgy emlékezett, az öltözők az irányítóterem mögött vannak, ott, ahol nagy üvegbúrák alatt őrzik a holdra szállók, a híres magyar űrhajósok űrruháit. Oda kerül majd az enyém is, gondolta. A nagy üvegfalak előtt elhaladva úgy érezte, hogy a világ legszomorúbb helyének repülőterén jár. Mindenki lehajtott fejjel ment el mellette, és csak ímmel-ámmal köszönt oda neki.