Lars Elling

A tóvidék
hercegei

– részlet –

Fordította
Petrikovics Edit

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

This translation has been published with the financial support of NORLA.

Fyrstene av Finntjern
© Lars Elling
First published by Forlaget Oktober AS, 2022
Published in agreement with Oslo Literary Agency
Hungarian translation © Petrikovics Edit, 2025
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2025
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

A borító Lars Elling festményének felhasználásával készült.

ISBN 978 963 493 353 3
ISSN 2064-2989

A kérész számára minden másodperc számít.

Két esztendőbe telik felkészülnie a pillanatra, amikor azzá válik, ami valójában. Két, hidegben és sötétben töltött esztendő. Mélységes unalomban és életveszélyben. Mire elcsigázottan és a percektől eltelve a vízfelszínre telepedhet, hogy megtermékenyített petéit az iszapos fenékre engedje, már teljes életet élt.

Szárnya, mely addig csillogó vitorlaként egyenesen a levegőbe meredt, lelapul, és a vízfelszínhez tapad, a halál pillanatában apró keresztet formáz, ily módon állítva tünékeny emléket önmagának. A mikroszkopikus méretű petéket, melyek oly könnyűek, hogy alig süllyednek le a borostyánszínű sötétségbe, rákok és apró halak kebelezik be. Ám nem az összeset. Némelyiküknek sikerül elérnie a mélyben az iszapot. Ezek a peték idővel megrepednek, és egy apró nimfa kúszik ki belőlük. Vakon és összezavarodva tapogatózik a sötét, oxigénszegény alvilágban. Hogy a ragadozó rovaroktól megmeneküljön, mélyebbre ássa magát. Viszonylagos biztonságban a környezetében található, rothadó növényi maradványokkal táplálkozik. És növekszik, a bőre megreped, kimászik önmagából, és újabb bőrt hoz létre. A folyamat újra és újra megismétlődik, és minden alkalommal egyre nagyobb, erősebb lesz. Mert ebben az egyszerű rovarban ambíció lakozik.

Az nem lehet, hogy ez minden. Az életnek valahol máshol kell lennie. El kell jönnie az én időmnek.

Érzi a vonzást. Felfelé és előre akar haladni, fejlődni, ki a sárból és az iszapból, a fény felé, ahová a szárnnyal bírók tartoznak.

És megtörténik a csoda. A víz hőmérsékletének apró változása elegendő ahhoz, hogy a nimfák elhagyják éjsötét, gyermekkori otthonukat, és felügyetlenkedjék magukat a nappalba. Ekkorra kiadós falattá válnak az éhes vadászok számára, amelyek készenlétben állnak a táplálékláncban elfoglalt helyükön, így a nimfák közül csak kevesen érik el a víz felszínét.

A nimfa a napfénytől elvakítva lebeg a vízen, és érzi, hogy ez a metamorfózis más, mint az összes korábbi átalakulás. Ez volna a végső? A háta felreped, és valami kitüremkedik a hasadékon keresztül. Szárnyak! Ugyan nedvesek és ráncosak, de akkor is szárnyak.

A lábai elakadnak. Egyenként kell kiszabadítania őket. A régi bőr vastag és ormótlan, ezért meglehetősen lassan megy. Mik azok a nagy, zöld árnyak a mélyben? A tó tele van hasonló helyzetben lévő fajtársakkal. Ott vannak, majd egyszer csak nincsenek többé. Néhányan a levegőbe emelkednek, és rejtélyes módon eltűnnek. Mások alaposan megküzdenek azért, hogy kiszabaduljanak lárvabőrükből.

A teljesen kifejlett kérész az utolsó makacskodó lábát is kihúzza, és szabaddá válik. Szárnyai felemelik a tavacska felszínéről, és elkezdődik az igazi élet. A sivár iszapban töltött végtelen napok, hetek, hónapok feledésbe merülnek. Most először repül, némileg bizonytalan útvonalon a part menti nádas irányába. Összetett szeme fénnyel és színekkel telik meg. A szíve mélyén mindig is tudta ezt.

Az élet valahol máshol van. Az élet itt van, az élet most van.

A hím kérészek a nádasban ülnek, akár a szégyenlős béresfiúk a bálterem falához tapadva. Ellenségesen méregetik riválisaikat, és vágyakozó pillantásokat vetnek a táncparkettre. Azután felcsendül a zene, amely az Ephemera vulgatán kívül senki más számára nem hallható.

A kavargó rovaroknak, legyenek azok magabiztos, fémes zöld színű szitakötők vagy mindenféle fajtájú, kacér pillangók, félre kell húzódniuk, amikor kezdetét veszi a kérészek tánca. Ez az ő báljuk. Ez az ő pillanata, a nőstényé. Gyöngyházfényű szárnyak tartják lebegésben, mintha láthatatlan fonalakon függnének a bábjátékos kezében. Emelkednek és süllyednek. A hosszú faroknyúlványok épp csak érintik a víz felszínét, amikor leereszkednek, majd azonnal fel is emelkednek. A menüett ismeretlen vágyat ébreszt a hímekben, amelyek egyenként elengedik a nádszálakat, hogy belevessék magukat a táncba.

Van azonban egy közönség, amellyel a táncosok nem számoltak. A hűvös, borostyánszínű félhomály mélyén a sebes pisztráng hozzáértő szemmel követi az előadást. A pisztráng talán nem a szokásos értelemben vett műkedvelő, ám ezt az előadást esze ágában sincs kihagyni. A darab minden évben repertoáron van, és a bemutatóra rendszerint június végén, július elején kerül sor. A kis pisztráng, amely első alkalommal éli át a játékot, annyira felhevül, hogy ugyanannyi kalóriát éget el, amennyit elfogyaszt. A nagy halak tudják, hogyan osszák be az erejüket. A vízfelszínen az átalakulásával küszködő fiatal kérész csábító rádióhullámokat küld le a halhoz, amely figyelmesen hallgatja, és válaszol.

Ily módon az új élet már azelőtt véget érhet, hogy elkezdődött volna.

Ha kuporogtál valaha egy nyári napon egy tó partján azt figyelve, ahogy egy rovar felemelkedik a víz felszínéről, és szárnyra kap, hogy azután egy csillogó, foltos torpedó elragadja a levegőben – nem kívántad‑e teljes szívedből, hogy a karod ösztönös mozdulata a rovart a pisztránghoz, és ezáltal a pisztrángot hozzád kösse? És ha láttál már Vulgatát táncolni a napsütésben gomolygó párában, és sikerült elhitetned egy frissen kikelt szubimágókat lakmározó hallal, hogy a te szárazlégy-csalid az a csemege, amelyre valójában vágyik, akkor minden kétséget kizáróan tisztában vagy azzal, hogy a legyezés a sporthorgászat legnemesebb és legnehezebb ága.

Van egy kis tó, amely olyan hideg és olyan mély, hogy a nimfák egy hónap késéssel emelkednek a felszínre, mint máshol. Úgy tartják, a tó feneketlen. Vagy hogy dupla feneke van. Mindenesetre annyi biztos, hogy a nimfák tovább maradnak a mélyben. A víz hőmérséklete lelassítja az érésüket, és nagyobbra és kövérebbre nőnek, mielőtt a víz felszínére emelkednének. Az a hír járja, hogy már Bernhard Herre, a 19. század első felében élt neves író és vadász idejében is telepítettek ide halakat. Azt is mondják, hogy csütörtök esténként jobb távol maradni a tavacskától – azt nem tudni, mi okból.

Hogy mi a tó neve, és hol található? Nos, annyit elárulhatok, hogy az évek során többször is nevet változtatott. A térképen Lunnertől délre, a Ringkollentől keletre, a Skjennungentől pedig északra látható.

(Ez nyilvánvalóan nem túl pontos meghatározás, de bízom benne, hogy olvasó megértéssel lesz.)

Némelyek számára fontos, hogy ne legyen ott állandó jövés-menés. Ők maguk is ügyelnek arra, hogy ne tapossanak ki valamiféle ösvényt, hanem minden látogatás alkalmával más megközelítési útvonalat választanak. Az idők során itt horgászó generációk ritka kincsként tekintettek a tóra, és kemény kézzel büntettek mindenkit, akinek eljárt a szája. Ez egy szinte jelentéktelen tavacska, első pillantásra semmi különös nincs benne, bozót és ingovány veszi körül, és még a legmelegebb nyarak idején sem szárad ki. Kellő távolságra fekszik más horgásztavaktól, nincsenek a közelében mocsári hamvasszeder- vagy gombalelőhelyek, sem napsütötte táborhelyek. Nem kanyarog könnyen járható ösvény a tó körül. A környező erdő tőzeges, örökké korhadó, alacsony növésű, ősöreg lucfenyőkből áll, formátlan és szakállzuzmótól fojtogatott. A víz egy földben fakadó forrásból származik, és csörgedező patak formájában távozik, amely nem látható, de hallható, amennyiben valaha is eszébe jut az embernek, hogy odafigyeljen rá. A felszínét tavirózsák borítják, kemény szárukba könnyen belegabalyodik a horgászzsinór. A vízhez vezető utolsó méterek lebegő tőzeglápból állnak, amelybe minden és mindenki, aki többet nyom egy lemmingnél, azonnal belesüpped.

Ha pedig félig állva, félig lebegve a gázlónadrágodban, mint valami nagyra nőtt óvodás, a legyezőbottal a kezedben elszántan próbálod kivetni a horgot, a csalitos, amely vadrózsasövény módjára öleli körbe a tavacskát, elkapja a zsinórt, és jóval azelőtt felfalja a legyedet, hogy az elérné a fekete vizet. Tehát semmi okod nem lehet arra, hogy felkeresd a █████-tavat.

És mégis, a parton, a csüggedt nyírfák és a hamvas áfonya között egy kis ladik fekszik fejjel lefelé, a rövid evezőire fordítva. Egy rozsdás szemescsavarhoz van láncolva egy viszonylag új lakattal, az alja pedig zsírosan fénylik a kátránytól.

I
Az almaháború

1

Egy alma lepottyan. Messze a fatörzstől. Nedves sóhajjal landol az elhanyagolt őszi gyepet borító és a rothadás különböző fázisában lévő almák között. Egy nemrégiben lehullott gyümölcsnek ütközik, amely a 8/A‑t a 8/B‑től elválasztó árok szélén egyensúlyoz. A Starholm fajtájú alma továbbgurul a demarkációs vonalat képező kerítés felé. Le a senki földjére. Az almafa vénséges vén. Az Öreg 8/B‑ben lakó öccse csak az egyik oldalát szokta megmetszeni, a fa azonban nem hálálja meg a törődést. Azon az oldalon az ágak kusza, göcsörtös csomókká válnak, és azt a kevés virágot, amelyet hoznak, az első széllökés megsemmisíti. A 8/A pázsitja fölé azonban egy fényes bicepszszerű, vaskos ág nyúlik át a kerítés fölött. Áprilisban halvány rózsaszín virágokat hoz. Ősszel pedig apró szemű, savanykás, zöld almák tömegei alatt roskadozik. Egyenesen a fáról szedve a legfinomabbak – nem sokkal azelőtt, hogy teljesen megérnének, amikor a magok még fehérek, és ropognak az ember fogai között.

Turid és Filip óvakodnak attól, hogy hozzájuk érjenek. Legalábbis olyankor nem szakítanak belőlük, amikor megláthatják őket. Akár a B-ben, akár az A-ban lakó család. A fa kétségtelenül a Kvartsveien 8/B kertjében nő. Ám a föld mélyén nyújtózkodó gyökérzetet senki sem tudja az ellenőrzése alatt tartani. Az pedig válogatás nélkül, egyaránt merít mind a 8/B szennyezett, sötét forrásából, mind idefent, a 8/A igazabb vizéből.

Jennifer nagyi gondosan lenyírja a füvet a növekvő kupac körül, az almákhoz azonban nem nyúl. Az újonnan lepotyogó gyümölcsök súlya összenyomja az alatta lévőket. A kupacot szegélyező hosszú fűszálak a meleg napokon pezsegve erjedő almákkal teli tálat formáznak, amely a szél függvényében hullámzik. Csak akkor veszi elő a gereblyét, amikor az utolsó Starholm alma is lehullott, és a rothadó gyümölcsös tál megtelt.

2

A hosszú láb lépked. Maga Filip tornyosul föléjük. A kordbársony nadrág szára összesúrlódik a térdénél, de nem hallja. A fülhallgatójában Bryan Ferry énekel suttogva fiúkról és lányokról. A hang hűvös és vágyakozó, és egy olyan országból származik, amelyről Filip álmodik. Nem konkrétan Anglia, hanem egy fiktív ország, ahol egy világos vászonöltönyt viselő fiatalember kiszáll egy Bentley-ből, egyik keze egy sebtében lefirkantott levelet szorongat a zsebében, míg a másikkal elárnyékolja a szemét, ahogy a végtelennek tűnő pázsit szélén magasodó kúria és egy nő sziluettjét kémleli a napfényben. Ez a fantázia az egyetlen, amiben a csábítóan duruzsoló durhami énekes és a Bekkelaget városrészbeli tizennyolc éves srác osztozik. Filip kabátzsebében legfeljebb egy buszjegy vagy egy vitorlás hajó ceruzavázlata lapul összegyűrve, kevéssé valószínű, hogy egy elutasított szerelmestől érkezett levél is lenne mellettük.

Sűrű, szépiabarna frufruja folyton a szemébe hullik. Filip hosszú ujjaival félresöpri a homlokából. Pontosan úgy, ahogy Ferry szokta.

Az iskolából egyenesen hazamegyek. Ahogy kivétel nélkül minden áldott nap, mióta anya több mint egy évtizede megbetegedett. Vagyis az „egyenesen haza” esetemben csak amolyan szófordulat. Ha van valami, amire teljes mértékben képtelen vagyok, az az egyenes vonalban járás. A születésem során elakadtam a madárcsontú anyám medencéjében. Minden kétséget kizáróan azért, mert a génállományom másik fele az esetlenül magas és csontos apámtól származik. A természetben egy jávorszarvas és egy veréb aligha nemzhetne utódokat, a Homo sapiens esetében azonban az összeférhetetlenség nyilvánvalóan nem akadálya a megtermékenyülésnek. Ez pedig azt eredményezheti, hogy az ember elakad, túlságosan szorosan, túlságosan hosszú időre, melynek következtében kisebb idegsérülést szenved, vagy bármi is legyen az, ami miatt a bal lábával valamivel hosszabb lépéseket tesz, mint a jobbal. Talán létezik magyarázat a hiányosságomra. Legalábbis az én elméletem szerint.

A járásomban enyhe elliptikus ív mutatkozik jobb oldali irányban. Ha gyaloglás közben a gondolataimba merülök, vagy walkman van a fejemen, és megfeledkezem magamról, könnyen az árokban találhatom magam. Volt már rá példa. Amikor séta közben egy barátommal beszélgetek, mindig ügyelek arra, hogy ő menjen belül, így a vállának ütközöm, amikor kilendülök az egyenesből. Gyakran tűnődöm azon, micsoda szerencse, hogy nálunk nem bal oldali közlekedés van, mint Angliában, mert akkor egyenesen az autók között kötnék ki.

Kis fogyatékosságom gyakran különös módon nyilvánul meg. Vegyük például a focit. A technikám rendben van, valamennyi testrészemmel tompítani tudom és meg tudom állítani a labdát. Le tudom venni a csapattársaim kőkemény passzát ágyékmagasságban, és a lábfejemre tudom helyezni egy passzhoz vagy egy keresztpasszhoz. De ehhez az kell, hogy a labda hozzám kerüljön. Oda, ahol én állok. Akkor minden rendben lesz. Ha a labda elé kell mennem, hogy fogadjam, az bizony kihívást jelent. Ha egy hosszú keresztpasszt kapok a túloldalról, előfordul, hogy rosszul számolom ki az ellipszist, és látványosan elkerülöm a labda pályáját. Valószínűleg teljesen elmebeteg látványt nyújthatok: teljes sprint a labdáért, majd tökéletes ívben kikerülöm, miközben a labda elsuhan mellettem, én pedig kétségbeesett arccal bámulok utána. Azután felharsan a röhögés: „Flipp! Hahaha!” Ott állok vérvörös arccal, az ellenfél embere már a partvonalnál áll, hogy bedobja a labdát, a csapatom pedig egy emberként ingatja a fejét.

De sosem piszkálnak miatta. Mindenki megérti. Cserébe el kell viselnem a nevetést. Amikor viszont az ellenfél csapata kezd röhögni rajtam, a kezek azonnal ökölbe szorulnak, a szerelések pedig old schoollá válnak a kedvemért.

A korcsolyázással is elég jól boldogulok. Igaz, nem a jégkorongban, hanem a gyorskorcsolyázásban. Jó a súlyáthelyezésem, és mintaszerűen rúgom el magam. Az egyenesek kiválóan mennek. De ott vannak a kanyarok. Az óramutató járásával ellentétesen. Megesik, hogy elindulok a belső sávban, és mielőtt észbe kapnék, már ki is vágtam, és a lelátó felé tartok. Ilyen helyzetben nem könnyű megőriznünk a méltóságunkat.

Ritkaság vagyok. Egy védett faj. Egy albínó jávorszarvas az erdőben. Furcsa, de az erdő nem lenne ugyanolyan nélkülem. Így aztán igyekszem pozitívumként gondolni rá. A legjobb bowlingjátékosoknak saját, személyre szabott golyójuk van. A golyó súlyeloszlása egyenlőtlen, a súlypontja a középpontjától valamivel odébb esik. Csavart mozdulattal dobják el, a golyó ívben gurul, és az első bábu mögött csapódik be – az összes bábut letarolva. Ha viszont egy ilyen golyót egyenesen előre gurít el az ember, az az oldalcsatornában fog landolni.

A két lábam tehát ugyanolyan hosszú, a bal lábam kilendülése azonban valamivel hosszabb, mint a jobbé. Ezt nem lehetséges kontrollálni. Az agyam azt hiszi, hogy a lépéseim ugyanolyan hosszúak, ám ahhoz, hogy valóban egyenesen tudjak járni, oda kell figyelnem arra, hogy a jobb lábammal hosszabb lépéseket tegyek. Ez borzasztóan nehézkes és megerőltető. Az iskolaorvos szerint egész biztosan felmentenek majd a sorkatonai szolgálat alól. Nem nehéz elképzelni, milyen eszelős felfordulásba torkollna a menetelés, vagy minek nevezik. Már alig várom a behívót. Mindent meg fogok tenni azért, hogy elleplezzem a rendellenességemet. Mert mi van, ha elutasítanak, és soha nem jutok ki innen?

3

Jennifer nagyi úgy fordítja a gereblyét, hogy a fogai felfelé mutassanak, és ne akadjanak bele a fűbe. Óvatosan meglöki vele az almakupacot. Az ragacsos sóhajt hallat, de meg sem moccan. A gereblye régi, egy építkezésről kérték kölcsön, és soha nem adták vissza. Hosszú hikorifa nyele van, és öntöttvas fogai. Nehéz darab. Jennifer szokásához híven most is a legkevésbé alkalmas öltözéket viseli. Polgárháború és kerti munka egy sárga, ötvenes évekbeli ruhában és Filip síbakancsában.

Súlyát a nyél mögé helyezi, mint valami lándzsás lovag. Egy drag lovag. A gyümölcsöstál szilárdan tartja magát. Jennifer előredől. A síbakancs a gyepbe mélyed. A vézna, fehér láb más emberhez tartozik, mint az arc, mely a magashegyi napsütéstől rézbarna, és amelyet olyannyira keresztül-kasul szőttek a finom ráncok, hogy akár a kereszténység előtti időkből származó pergamen is lehetne. Egy arc, amelyet egy agyagedényben találtak a Sínai-félsziget sivatagában. Végül az erős váll és a kéz, amely képes az ujjnyi vastag rózsaágakat konyhai ollóval átmetszeni, kifizetődőnek bizonyul. Az almakupac megadja magát középen a friss gyümölcs és az erjedt lekvár találkozásánál, ahol a legkisebb a súrlódás. Hosszúra nyúló, kitartó mozdulat. Mindent belead, és ahogy a lavina beindul, Lady Lancelot ötvenfokos szögben dől a kupac felé, miközben a kislányos lába megremeg a 46-os méretű síbakancsban. Légyraj röppen fel. Egy másodpercre, úgy tűnik, Jennifer a saját almalavinájával együtt a senki földjére csúszik, de sikerül visszanyernie az egyensúlyát, és talpon marad. Ráérősen felegyenesedik, és szemügyre veszi munkája eredményét.

Kihúzza magát, és futó pillantást vet a célra, ahogy az a Munkáspárt propagandaplakátján olvasható Filip társadalomismereti tankönyvében. És Jennifer nagyi pontosan így néz ki. Mint aki az ország építésével van elfoglalva. Citromsárga Doris Day-ruhában, gereblyével a kezében, arcát a nap felé fordítva.

Jennifer lassan befejezi a munkát. Most már könnyebben megy. Áttolja az almaszószt az árok széle fölött, amely vonakodva lecsorog. A gereblyét kulimász borítja, olyan, mint a tapadós hó egy vaslapáton. A síbakancs orrával lekapirgálja. A gyepen jókora seb tátong.

Ezután kezdődik a második fázis. Az almapépnek vissza kell térnie oda, ahová való, ahonnan jött. Jennifer a gereblyére támaszkodva leereszkedik az árokba. Óvatosan, nehogy megcsússzon. A kerítés alján tizenöt centiméteres rés tátong. Ez épp elég lesz. Visszatolja az almaszószt.

A kapu csikorgását és a murva ropogását hallva felnéz, és egy fiatal fiút pillant meg. A srác rövid kabátot visel, a vállán sárga, hasított bőr hátizsák lóg, a frufruja az arcába hullik.

Felismerés, kiiktatás, majd azonosítás. Ki nem lehet az? A lehetséges gyanúsítottak listájának összevetése az arcok kavalkádjával. Egyezést talál, és kockáztat.

– Filip! Te meg hol jártál?

A fiú hasztalan söpri félre frufruját a homlokából.

– Az az én síbakancsom?

– Mindjárt készen vagyok – mondja Jennifer nagyi. – Beindítanád nekem a fűnyírót?

Filip sokadszorra is megmutatja neki, hogyan kell csinálni. Néhányszor megnyomjuk ezt a puha gombot, hogy befolyjon a benzin, majd behúzva tartjuk a kart, hogy a motor üresben legyen, és közben megrántjuk a zsinórt.

– Mindig is olyan rendes kölyök voltál, Filip – mondja Jennifer elégedetten.

A Stiga fűnyíró beindul, és pöfögni kezd.

– Látom, megint áll a bál – biccent a fiú a nyálkás nyom felé.

– Most aztán megkapja az az ocsmány vén picsa! – vigyorodik el Jennifer, de azután uralkodik magán. – Uh, ez nem volt valami kedves tőlem, neked soha nem szabad ilyesmit mondanod, Filip. Ígérd meg nekem.

Filip feltrappol a kavicsos ösvényen a halványsárga épület bejáratához. Megáll, mint már annyiszor, vesz egy mély lélegzetet, és összeszedi magát. A ház a harmincas évek modern népi funkcionalista stílusában épült. A meredek emelkedésű telek miatt két és fél szintes. Tetőtere is van. A kavicsos ösvény két oldalán buja kert terül el. Számtalan fajta dísznövény és bogyósgyümölcs-bokor, olyan kövekkel szegélyezve, amelyeket az Öreg Nordmarka horgászhelyeiről szedett össze.

Csupán a Starholm almafa került a kerítés rossz oldalára, amikor a telket felosztották. Minden más, a szilvafák és a köszmétebokrok, a bazsarózsa, a nyolcvanéves jerikói lonc – mind a mi oldalunkon van. Csak a pazar rózsasövény fut diplomatikusan mindkét telek szélén az út felől.

Az Öreg több mint negyven éven keresztül gondozta a kertet apja után. Csak akkor hagyta abba, amikor a portól eltömődött tüdeje már a legkisebb megerőltetést sem bírta elviselni, a pollenek és a penészspórák pedig életveszélyessé váltak számára. Most Jennifer tartja kézben a kertet, és ad jelentést annak állapotáról. Az Öreg nem csupán teljes áttekintést igényel arról, hogy mi mikor és hogyan virágzik, hanem azt is megköveteli, hogy a vegetációs időszakban naponta hat alkalommal legyen leolvasva a külső hőmérséklet, mert ez alapján határozza meg a műtrágya típusát és adagolását, valamint az öntözés mennyiségét. Filip egyszer megkérdezte Jennifer nagyit, hogy miért nem mond egy hasra ütés szerinti értéket az éjszakai hőmérsékletre, amelyet pontban hajnali négykor kell leolvasni.

– Csak mondj valamit, ami a leginkább valószínűnek hangzik. Nagyjából azt, amit előző nap. Úgysem tudja ellenőrizni.

Jennifer értetlenül meredt rá.

– A hőmérsékletet hajnali négykor kell leolvasni. Máskülönben Arnstein iszonyatosan kiakadna.

Filip a kockát bámulja, azon színdarab díszletét, melyben akarata ellenére vesz részt. Az ablakok egymástól távol, a sarkok közelében helyezkednek el a homlokzaton. Ha szemek lennének, akkor a ház egy lepényhalra hasonlítana – egy-egy szem a lapos fej két oldalán. A tető alig nyúlik ki a ház homlokzata fölé. Szűkös, sőt fukar benyomást kelt. Mint egy túlméretezett fejre szorosan lehúzott sapka.

Vízszintes faburkolat. Minden feszes és pontos. A formának követnie kell a funkciót, a ház ennek az elvnek megfelelően épült. Minden felesleges ornamentika híján.

A dédszülei svájci villájában, melynek alapjaira ez a ház épült, megvolt a régi világ hiúsága, valamennyi ablakfülkében és pillérboltozatban megjelent az igény arra, hogy kitűnjön a többi épület közül. Az új építészeti stílus nagyobb önbizalommal és belülről fakadó, szigorú szépséggel bír. A szabad, modern emberek igényeihez igazított belső térbeli megoldásoknak a homlokzat egyszerűségében kell megmutatkoznia, ahogyan egy igazán szép ember csontszerkezete is gyönyörködésre ad okot. Maradandó szépség, mely magában a koponyában lakozik, nem pedig a bőrben vagy a lágy szövetek múló maszkjában. Mindkét sarokablak napellenzővel rendelkezik, amelyek napsütéses napokon leereszthetők. Ezek a csintalan szempillák képezik a szigorú homlokzat egyetlen kacér kompromisszumát.

Egy generációs konfliktusokra épült otthon diszfunkcionális stílusban, ahogy Turid nevezte.

Filip hunyorít, ahogy meggyőződése szerint a művészek szoktak a témájuk előtt, amíg a ház lassan eltűnik a fókuszból, azután két keze hüvelyk- és mutatóujja közé fogva óvatosan felemeli a homlokzatot, hogy a mögötte lévő helyiségek is láthatóvá váljanak. Pontosan úgy, ahogy Turid babaházában, amikor a nővére még ilyesmikkel játszott, Filip pedig mindent bálványozott, amit a lány csinált. Egyenesen belát valamennyi helyiségbe, látja az egyes szobák lakóit és azt, amivel foglalatoskodnak… … …

Tartalom

I.
Az almaháború

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17

II.
Geschickte drenge

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14

III.
Nordmarka és a környező területek

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32

IV.
Tündérrajzás

1 2 3 4 5 6 7

V.
Vakkontúr

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 353 3

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Juhász Emese
Szerkesztette és tördelte: Mandl Orsolya
Borítóterv: Somogyi Péter
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Sans & Serif – SIL OFL