Teresa Hill

Cukormáz

Stella Bagwell

Higgy a csodákban!

Dorien Kelly

Hab a tortán

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Teresa Hill, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: Countdown to the Perfect Wedding (Silhouette, Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Kovács Vera

© Stella Bagwell, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: The Christmas She Always Wanted (Silhouette, Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Harcsa Henrietta

© Dorien Kelly, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: The Littlest Matchmaker (Harlequin, American Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a BIANCA 344. számában, 2022.

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-511-4

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Teresa Hill

Cukormáz

1. FEJEZET

Eleanor Barrington Morgan mosolyt erőltetett az arcára, amikor a keresztfia, Tate Darnley elmesélte, hogy megismert egy nőt. Az illető befektetési tanácsadó.

– Hm. – Az idős hölgy nagyon szerette a keresztfiát, tehát arcizma sem rándult. – A cégednél dolgozik?

– Igen.

Eleanor pontosan maga elé tudta képzelni a nőt: szigorú, ami az öltözködést, az étkezést és a testedzést illeti; logikus, elemző elme, ezenkívül szorgalmas és becsvágyó.

Eleanor férje pontosan ilyen volt: intelligens, hűvös, számító, és a társas kapcsolatait illetően annyira melegszívű, mint egy fagyasztóláda. Ő harminc éven át töprengett, miért nem tudja a férje úgy szeretni, ahogy ő vágyik rá. Szívesen megkímélte volna Tate-et ettől a sorstól.

Legszívesebben úgy istenigazából megrázta volna, hogy elmagyarázza neki, az életben sokkal fontosabb dolgok is vannak, mint a pénz és a részvényárfolyamok, de a Barringtonokat úgy nevelték, hogy sose veszítsék el az önuralmukat.

Eleanor tehát türelmesen végighallgatta Tate-et. Aztán a fiú megpuszilta és távozott. Kathleen és Gladdy, Eleanor legjobb barátnői a Remington Park Idősotthonban látták távozni a fiatalembert, aztán kíváncsian felkeresték a hölgyet.

– Új szerelem! – közölte Eleanor. – Valami hidegvérű teremtés. Hogy lehetnek a férfiak ilyen buták?

Kathleen és Gladdy felsóhajtottak.

– Az első nem tette boldoggá – folytatta Eleanor –, a második sem, a harmadik meg végképp nem. Ez a negyedik, és ugyanolyan, mint az első három. Amikor szegény fiú róla beszél, sem igazi érzelem, sem öröm, sem melegség nincs a hangjában. Csak ez az ostoba hadova a közös célokról és elvárásokról. Tate úgy beszél, mintha céget alapítanának.

Kathleen homloka ráncba szaladt.

– És ha mi… tapintatosan megismertetnénk valaki mással? Egy olyan nővel, aki boldoggá teszi?

– Az anyám mindig azt mondogatta, hogy nem szabad beleavatkozni mások párválasztásába – jegyezte meg Eleanor tűnődve.

Gladdy megvetően felhorkantott.

– Az anyád húsz éve meghalt. Nem hívhatjuk fel, hogy tanácsot kérjünk tőle.

– Megpróbáltam Tate érdeklődését más irányba terelni, de… de nem megy – ismerte be Eleanor.

Kathleen felnevetett.

– Ó, Gladdynek és nekem nincsenek fenntartásaink. Amit az unokámmal, Jane-nel végigcsináltunk…

– Remek teljesítmény volt! – lelkendezett Gladdy. – Most már boldog házasságban él.

Kathleen bólintott.

– Hidd el, a keresztfiadat is megmenthetjük önmagától. Ha akarod, nyomban munkához is látunk.

Eleanor ismerte a történetet, a barátnői gyakorlatilag az egész idősotthont beszervezték, hogy férjhez adják Jane-t. Mindenki remekül szórakozott.

– Nagyon szívesen segítenék Tate-nek, de nem tudom, hogyan.

– Semmi gond. – Gladdy megpaskolta Eleanor kezét. – Mi tudjuk.

Eleanor nem akart beleavatkozni a keresztfia dolgaiba, noha szegény Tate-nek valószínűleg még rendes szexuális élete sem volt. Eljegyezte Victoria Ryant, egy lányt, akit már hosszú évek óta ismert, és akinek sajnos fölöttébb ellenszenves volt az édesanyja.

Eleanor titkon azt remélte, hogy Victoria nem sokáig bírja ki Tate mellett. Ám most úgy tűnt, hogy tényleg össze akarnak házasodni, ráadásul abban a villában, ahol Eleanor élt, mielőtt a Remington Parkba költözött volna.

Két nappal azelőtt, hogy az első esküvői vendégek betoppantak volna, Eleanor tanácsot kért Kathleentől és Gladdytől.

Kathleen nem esett pánikba.

– Na igen, a legegyszerűbb megoldás egy másik nő.

– De nincs senki más a képben.

– Mi majd gondoskodunk valakiről. Igazi nő lesz, nem egy jéghideg angyal – jelentette ki Gladdy.

– Hol találunk ilyen gyorsan valakit? És ha sikerül is, nincs rá garancia, hogy Tate beleszeret. Kétlem, hogy az esküvője előtti hétvégén észrevenne más nőt.

– Mi összehozzuk őket, a többi már rajtuk múlik – felelte Kathleen bizakodóan.

– Pontosan! És mindannyian tudjuk, ki a megfelelő jelölt – mondta Gladdy, és a konyha irányába nézett, ahol egy fiatal szakácsnő épp születésnapi tortát készített. Amy Carson volt az, egy szeretetre méltó fiatal lány, aki korábban a Remington Parkban dolgozott. – Eleanor, nem azt mondtad, hogy a hétvégére kellene neked egy szakács? Hogy főzzön az esküvői vendégekre, akik nálad szállnak meg?

– Igen, egy kedves fickóra, Adolfóra gondoltam.

– Sajnos, az utolsó percben le kell mondanod. – Gladdy a barátnőjére kacsintott, és a konyhában tüsténkedő nőre mutatott. – Amyt szerződtesd helyette!

1. FEJEZET

Szerda este Tate Darnley belépett Eleanor villájába, a tervezettnél nem sokkal később, de egy kicsit becsípve. Victoria apja koktélpartit adott, és patakokban folyt a pezsgő. A kis családi ünnepség hatalmas eseménnyé nőtte ki magát.

Tate szilárdan eltökélte, hogy nem veszíti el a fejét. Túl fog esni az esküvőn, és azután elkezdhetik a közös életüket, immár nyugodtabb vizekre evezve. Elvégre két intelligens, keményen dolgozó emberről van szó, akik régóta ismerik és tisztelik egymást. Egy boldog házasságnak nincs is jobb alapja.

Megpróbálta elemezni az érzéseit, és megkönnyebbülten állapította meg, hogy tökéletesen nyugodt. Sőt, halkan fütyörészett maga elé, amikor beosont a szobájába – egészen addig, míg egy hihetetlen illat meg nem csapta az orrát.

Fűszeres, de azért friss… mint a citrom. És van benne valami édes. Igen, citrom, cukor és… valamilyen bogyós gyümölcs?

Olyan fenséges illat volt, hogy Tate akaratlanul felsóhajtott és megtorpant. Ha valakinek joga van megkóstolni ezt a finomságot, akkor ő az. Elvégre ő a vőlegény. Tehát megfordult és a konyhába ment. Egy karcsú, fiatal lányt talált ott fehér, keményített kötényben. A hosszú, rézszínű copf a vállára esett, amikor kivette a sütőből a citromos süteményt. Az illat egyre ellenállhatatlanabb lett.

Mellette a hokedlin egy körülbelül hétéves fiúcska ült.

– Kérek még egyet! – könyörgött. – Anya, csak egyet!

– Max, már kettőt kaptál az első sütésből. Rosszul leszel, ha eszel még egyet, és még csak az kellene. Nem tudlak egyszerre téged is ápolni meg annak a sok embernek is sütni-főzni.

– De…

– Nem – szakította félbe az anyja, és egy deszkára tette a tepsit. – Most maradj itt, és ne csinálj semmi bajt! Megnézem a kamrában, hogy van-e porcukor.

A kisfiú duzzogó képet vágott.

Tate várt, amíg a szakácsnő elment, aztán besétált – mintegy véletlenül – a konyhába.

– Hű, de isteni ez az illat!

A gyerek felkapta a fejét.

– Szerintem is.

Odakintről egy szigorú női hang hallatszott:

– Max, megszámoltam, hány darab van, és észreveszem, ha hiányzik!

A gyerek nagyot sóhajtott.

– Nem ettem belőle.

– Ez nem tisztességes dolog, ugye? – kérdezte Tate halkan.

A kisfiú komor pillantást vetett rá.

Tate jobban megnézte a süteményt. Csakugyan citrom… és valami rózsaszín.

– Citrom és eper? – találgatott.

– Fogalmam sincs, de nagyon finom.

– Elhiszem. – Tate beleszimatolt a levegőbe. – Málna?

– Lehet. Anya Sugardaddynek hívja.

– Ó! – Érdekes név. – Mert porcukrot szór rá?

– Nem, Leo miatt – mondta Max.

Leo? Sugardaddy? Egy öreg, gazdag pasiról nevezte el a citromos süteményét, aki ajándékokkal halmoz el egy fiatal nőt szexuális szolgáltatásokért cserébe?

– Leo… az apád?

– Nem. – Max a fejét rázta. – Egy barátunk. Anya főzött rá, és Leo nagyon szerette őt.

– Aha. – Tate inkább nem kérdezősködött tovább.

– Ezért iratkozott be anya egy főzőtanfolyamra – magyarázta Max. – Mindig is ezt akarta. Valamikor én is iskolába megyek. Bár nincs hozzá nagy kedvem, de Leo ezért hagyott ránk pénzt. Nem a főzőtanfolyamról beszélek… hanem a másikról. Tudja, mire gondolok?

– Egyetemre?

– Pontosan. Az a legjobb süti, amit a mamám csinál – árulta el Max bizalmasan. – És ehhez még főzőtanfolyamra sem kellett mennie. Mivel ezt már korábban is tudta. – Max előrehajolt. – Nem ad belőle többet, mert attól fél, hogy rosszul leszek – súgta a kisfiú –, de talán maga kap egyet, és azt elfelezhetjük, nem?

Tate felnevetett.

– Megteszek minden tőlem telhetőt – ígérte.

– Tudja, hogy a mamám miért nevezte el Suggardaddynek Leót?

– Nem.

– Mert olyan édes volt. Mint egy igazi apuka, és vigyázott rám.

– Ó! – Tate bólintott. – Örülök neki.

A nappaliban Eleanor elvette a fülét a konyha faláról, és rémült pillantást vetett a barátnőire.

– Sugardaddy? Ez nem lehet igaz!

Kathleen, aki elhunyt férjét, Leót mindenek fölött szerette, felsóhajtott.

– Pillanatnyilag nem állunk valami fényesen – ismerte be.

– Katasztrofális! – háborgott Eleanor.

– Nem egészen – ellenkezett Gladdy. – Úgy értem, a keresztfiadnak ezek után eszébe sem jut, hogy azért vettük fel Amyt, hogy összehozzuk vele. Max kijelentései után biztosan nem.

Igen, mert Tate bizonyára azt hiszi, hogy Amy Leo utódját keresi, gondolta csüggedten Eleanor. Aki kitartja.

Már csak kilencvenhat óra van hátra az esküvőig!

– Hagyjunk mind a kettőjüknek egy kis időt – tanácsolta Kathleen. – Várjuk ki, mi történik. A keresztfiad még egyáltalán nem ismeri Amyt, de a süteménye és Max belopta magát a szívébe.

– Ezek után miért akarná megismerni ezt a lányt?

– Mert remekül süt – vágta rá Gladdy.

Eleanor ismét a falra tapasztotta a fülét.

Kezében a porcukorral Amy lemászott a létráról. Mire vállalkozott? Ilyen hatalmas kamrát még sohasem látott, és az egész ház inkább kastélynak tűnt. Épp most fejezte be a szakácstanfolyamot, és nem volt annyi tapasztalata, ami egy ilyen nagyszabású esküvőhöz kell. Az utolsó percben ugrott be szegény Adolfo helyett, és magával kellett hoznia a fiát, Maxet is, mert nem talált bébiszittert.

Kibontotta a porcukros zacskót. A gyerek remélhetőleg szót fogadott. Amikor visszatért a konyhába, a fia a hokedlin ült, és egy lélegzetelállítóan jóképű férfival társalgott, aki – az ő megítélése szerint – méregdrága öltönyt viselt.

Amy megtorpant és az idegenre bámult. Rövid, sötétszőke haj, vonzó, napbarnított arc, amely éles ellentétben állt a hófehér inggel, amelyhez sötétkék nyakkendőt kötött. A fiatalembert körüllengte a pénz és a kiváltságok légköre. Biztosan egy ehhez hasonló házban jött a világra.

Másik világ, gondolta Amy. De egy pillanatig eljátszott a gondolattal, milyen lehet egy ilyen pasi.

A legutóbbi férfi az életében Max apja volt. Azóta sokkal óvatosabb.

– Anya, tudod, ki ő? A legújabb barátom, Tate, és még sosem volt Sugardaddyje.

Amy zavartan mosolygott. Hiba volt ezt a nevet adni a süteménynek. A fia valószínűleg sohasem fogja megtanulni, mikor kell befognia a száját.

– Még sohasem kóstolta meg a süteményedet, és Leóról sem hallott.

Amy összerezzent, lehunyta a szemét, és mormolt valamit, amit biztosan nem Max fülének szánt. Meg akarta magyarázni a dolgot az idegennek, közben a kezével is gesztikulált, mint mindig, de megfeledkezett a porcukorról.

A zacskó kicsúszott az ujjai közül.

Ő meg a férfi is utánakaptak, de túl későn. A cukor tompa puffanással a földre esett, és a zacskó szétrepedt. Fehér felhő lepte be mindkettőjük arcát.

Amy és a férfi megdermedt. A porcukor egyenletesen oszlott el az arcukon, a hajukon, sőt még a szájukba és az orrukba is jutott.

Amy pislogott. Még a szempillája is fehér volt.

A férfi köhögött, és a szakácsnő is. Ezzel egyidejűleg kis fehér felhőket eregettek.

Max a nevetéstől szinte leesett a hokedliről, hiszen a konyha úgy festett, mintha havazott volna. Az anyjához akart menni, de Amy tiltakozóan felemelte a kezét.

– Maradj ott, ahol vagy!

– Anya…

– Ne rontsd tovább a helyzetet! – Amy a férfira nézett. – Sajnálom. – Az idegen azonban nem tűnt bosszúsnak. – Tönkretettem az öltönyét.

– Ebből ne csináljon gondot! – A férfi mosolyogva megrázta a fejét, mire porcukor permetezett a hajából.

Amy megpróbálta az öltönyre tapadt fehér réteget leporolni. Hiába, mert a porcukor olyan finom volt, behatolt a sötétkék anyag szálai közé, amitől az világosszürkének tűnt.

– Tényleg nagyon sajnálom – ismételte Amy.

– Egyszerűen leveszem. – A férfi kibújt a zakójából, mire újabb fehér felhő szállt fel.

– Várjon, adok valamit, különben az egész házban széthordjuk a lisztet. – Amy gyorsan elővett egy tiszta szemeteszsákot, kinyitotta, és beletette a zakót.

A férfi levetette a nyakkendőjét, a zakóra dobta, majd vizsgálódó pillantást vetett az ingére, mielőtt gombolni kezdte. Egy idő után abbahagyta.

– Nem zavarja?

Amy megrázta a fejét.

Hogy zavarja-e? Épp ellenkezőleg.

Az idegen összegyűrte az inget, és belegyömöszölte a szemeteszsákba.

– Azt hiszem, ennyi elég.

Max nevetett.

– A szemöldöke olyan, mint a Mikulásnak.

A férfi zavartan nézett Amyre.

– A haja is fehér – mondta az asszony.

Az ismeretlen lehajtotta a fejét. Amy óvatosan közelebb ment hozzá. Megcsapta az orrát az arcvíz illata. Tétován felemelte a kezét, és a hüvelykujjával megdörzsölte a férfi szemöldökét. Ez megvan, gondolta megkönnyebbülten, mielőtt óvatosan porolni kezdte volna a másik haját.

Olyan régen volt, hogy egy férfit megérintett! Mély lélegzetet vett. Csodás érzés…

A pokolba!

Gyorsan lesütötte a szemét. Hiba volt, mert a lélegzete felkavarta a férfi mellkasán a porcukrot. El a kezekkel! – parancsolta magának, miközben a napbarnított bőrt és a kemény izmokat bámulta.

Max ismét felnevetett. A férfi, aki az imént még teljesen fesztelennek tűnt, hirtelen zavarba jött.

– Attól tartok, most még rosszabb – ismerte el Amy.

– Túlélem. Nem először okoztam káoszt ebben a konyhában.

– Jaj, ne! – nyögte Amy. – Mrs. Brown, a házvezetőnő hetekig dolgozott, hogy minden ragyogjon a tisztaságtól. És én… félek Mrs. Browntól.

– Én is – vetette közbe Max.

– Mindenki fél tőle – bólogatott a férfi.

– Anya, jobb lesz, ha rendet raksz.

Amy csak most vette észre, hogy Max is csupa porcukor.

– Én még sosem csináltam ilyet – jelentette ki büszkén a gyerek.

– Jó neked – mondta a férfi –, de az édesanyádnak igaza van. Jobb, ha nem haragítjuk magunkra Mrs. Brownt, ezért segítenünk kell a rendrakásban.

Max a homlokát ráncolta.

– Anya szerint én több kárt okozok, mint hasznot.

– Akkor alaposan meg kell fontolnunk mindent. Ott, hátul laktok, a kamra mellett?

A gyerek bólintott.

– Akkor óvatosan a fürdőszobába viszem Maxet, ahol lezuhanyozhat – javasolta az ismeretlen.

– Ma már mosakodtam! – tiltakozott a gyerek.

– Különben nem szabadulsz meg a cukortól – vetette közbe az anyja. – Tehát engedd, hogy Mr…

– Tate. Tate Darnley.

– Amy vagyok. Az utolsó pillanatban ugrottam be a szakács helyett, akinek közbejött valami, és Max…

– Miért nincs itt egy másik gyerek, akivel játszhatok? – szakította félbe a fia.

– Max, irány a fürdőszoba, de csendben, érted?

Tate Darnley könnyedén felkapta a gyereket, majd a szobájukba és az onnan nyíló fürdőbe vitte. Aztán oldalt lépett, hogy átengedje a terepet Amynek.

– Hideg! – méltatlankodott a gyerek a zuhanyfüggöny mögött.

Tate az ajtófélfának támaszkodott, és mosolyogva nézte Amyt.

– Az ágyon lévő bőrönd a magáé?

Amikor Amy bólintott, Tate bevitte a fürdőszobába.

– Köszönöm. – Az asszony elővette a fia pizsamáját. – Max, gondolj a szappanra és a samponra is!

– Jaj, anya!

– Klassz srác – jegyezte meg Tate.

– Köszönöm.

– Fogadok, nem unalmas vele az élet.

– Nem bizony.

– Hány éves? Öt? Hat?

– Hét. – Amy tudta, hogy a férfi arra gondol, milyen fiatal az anyuka. – Tizenhat évesen szültem, és egyedül nevelem.

Tate bólintott.

– Biztosan nem volt könnyű.

– Nem, de Max minden fáradozást megér.

– Azt mondanám, hogy Maxnek nagy szerencséje volt – felelte a férfi.

Amy szinte biztosra vette, hogy álmodik. A férfiak többnyire megdöbbentek, ha megtudták, hogy egyedül neveli a gyerekét, és ezért az elmúlt hét évben távol tartotta magát a másik nemtől.

– Köszönöm.

Kigombolta a köpenyét, és amikor újra felemelte a fejét, látta, hogy Tate még mindig a fürdőszobaajtóban áll. A férfi szemében megvillant valami.

– Ne aggódjon! – Az asszony zavartan elmosolyodott. – Van… van alatta valami.

– Persze.

A köpeny alatt Amy spagettipántos pólót viselt, a tűzhely mellett ugyanis nagy volt a hőség.

A férfi tétován közelebb lépett.

– Még mindig porcukros a haja.

– Ó, egészen elfelejtettem. – Amy végigsimított a fején és a copfján, de ez nem használt semmit. Csak egyenletesebben szétoszlatta a fehér port. Rövid habozás után kibontotta a haját.

– Hajoljon előre! – mondta a férfi.

Aztán Amy megérezte Tate ujjait. Nem volt különösebben erotikus, de szerette, ha valaki a hajával játszik. Még ha csak a fodrász volt is az – amire egyáltalán nem volt büszke, mert ez volt az egyetlen kis élvezet, amit az elmúlt években megengedett magának. És most Mr. Tökéletes ujjai cirógatják… A porcukor a földre permetezett.

Amy kéjesen felsóhajtott.

– Vissza kell mennem a konyhába. Max, a pizsamád a zuhany előtt van. Gyere ki hozzám, mihelyt felöltöztél.

– Anya, már nem vagyok kisbaba!

Mr. Tökéletes nevetett.

– Segítek magának rendet rakni.

Csak azt ne! – gondolta Amy.

De a férfi követte.

A konyhában mindenütt porcukor volt – a munkaasztalon, a mosogatóban, a padlón és természetesen a citromos süteményen is.

– Nézze csak! Már nem kell a sütit megszórnom porcukorral. Ismeri azt az érzést, amikor az egész világ összeesküszik maga ellen?

– Tulajdonképpen azért jöttem ide, hogy titokban megkóstoljam a sütijét – vallotta be Tate.

Amy kitett egy darabot a pultra.

– Megérdemli.

– Segíteni akartam rendet rakni.

– Nagyra értékelem, de a süti még meleg. Ilyenkor a legfinomabb.

A férfi habozott.

– Egyébként megígértem Maxnek, hogy ő is kap egy darabot, vagy legalább egy harapást az enyémből.

– Csakhogy a gyerekek telhetetlenek.

Tate vállat vont.

– A torkosság összekovácsolt minket.

– Félreteszek neki egy kicsit. Vagy tényleg neki akarja adni a maga adagja felét?

– Nem is tudom… – Tate fogta a sütit, és beleszimatolt, mielőtt a szájába vette volna. – Mennyei!

– Köszönöm.

A férfi kéjesen felsóhajtott, aztán Amyre szegezte a tekintetét.

Az asszony a valaha látott legelbűvölőbb csokoládébarna szempárba nézett. S mintha mindez nem lenne elég, Tate-nek még sűrű szempillája is volt. Amy szája kiszáradt.

A férfi megnyalta az ajkát, és nyöszörgő hangot hallatott.

Amy hirtelen rádöbbent, hogy még sohasem kóstolta meg a citromos sütijét egy férfi száján.

Tate Darnley talán flörtöl vele? Óvatosan a férfi kezére sandított. Nem viselt jegygyűrűt.

– Még soha életemben…

Tate elnémult, mert valaki belépett a konyhába.

Mindketten szinte egyszerre fordultak meg. Előttük állt a legápoltabb, legmakulátlanabb nő, akit Amy valaha látott. Egy magas, nádszálkarcsú, szőke lány, méregdrága, egyedi tervezésű kosztümben. Hűvös, fürkésző tekintetet vetett rájuk.

– Még mi nem volt soha az életedben, drágám? – kérdezte a lány.

Amy nyelt egyet. Miért érzi úgy, mintha in flagranti kapták volna őket?

– Szia, Victoria! – Tate megpuszilta a lány tökéletesen sminkelt arcát. – Nem is tudtam, hogy itt vagy.

A lány nevetéséből hiányzott a derű.

– Ez nyilvánvaló.

– Éppen azt akartam mondani, hogy még soha életemben nem ettem olyan finomat, mint Amy citromos sütije.

Victoria még feljebb vonta szép ívű szemöldökét. Láthatóan nem hitt Tate-nek.

– Hol van a ruhád? – kérdezte élesen, és fürkésző tekintetet vetett a férfi meztelen felsőtestére.

– Itt. – Amy felvette a szemeteszsákot, amelyben Tate zakója és inge volt. – Elejtettem a porcukrot, és sajnos jutott belőle Tate ingére is.

A férfi elvette a zsákot.

– Elnézést – súgta oda halkan, aztán megemelte a hangját. – Köszönöm, Amy. Még be sem mutattalak benneteket egymásnak. Victoria, ő Amy… Bocsánat, de attól tartok, nem tudom a vezetéknevét.

– Carson.

– Victoria, ő Amy Carson – folytatta Tate. – Amy, ő Victoria Ryan, a menyasszonyom.

– Jegyesek? – Amy legszívesebben a föld alá süllyedt volna szégyenében.

– Igen, négy nap múlva házasodunk össze – bólintott Victoria. – És maga…?

– A szakácsnő. Akit Eleanor eredetileg szerződtetett, az utolsó pillanatban lemondta, így én ugrottam be helyette.

Victoria tetőtől talpig végigmérte Amyt.

– Nem úgy fest, mint egy szakácsnő.

Amy elpirult.

– A köpenyem a fürdőszobában van. Tele lett porcukorral.

Hirtelen ráébredt, hogy ez úgy hangzik, mintha csata folyt volna a konyhában, ami valószínűleg még mindig jobb, mint amit Victoria képzel. Amy ezt nem is vehette rossz néven tőle. Tate nyögdécselése és sóhajtozása hallatán nem biztos, hogy mindenki egy finom citromos sütire gondol.

Kicsit félresiklottak a dolgok. A tekintete megállapodott Miss Tökéletesen, aki bizonyára eszményi partnere Mr. Tökéletesnek. Mit veszíthet? Az elhatározást tett követte, fogta a süteményes tepsit, és odakínálta Victoriának.

– Megkóstolja?

– Köszönöm, nem.

– Ne tartsuk fel tovább Amyt! – Tate az utolsó darab sütit is a szájába gyömöszölte, aztán a menyasszonyával együtt elhagyta a konyhát.

Amy utánuk nézett. Nem akart fülelni, ennek ellenére hallotta, mit beszélnek.

– Mi volt ez? – kérdezte Victoria.

– Semmi. Amy kiöntötte a porcukrot, ami belepett.

– Porcukrot, mi? És ezt el is higgyem? Tate, négy nap múlva összeházasodunk.

– A holmim itt van a szemeteszsákban.

– Ezt nem teheted, most nem.

– Semmit sem tettem. Nem történt semmi. Amy kisfia…

– Nem láttam semmilyen kisfiút.

– Mert ő is porcukros lett. A fürdőszobába vittük.

– Vittük?

– Victoria, mit képzelsz rólam?

Amy nem hallott többet, mivel a beszélgetők eltávolodtak.

Victoria felbukkanása a konyhában lelkiismeret-furdalást ébresztett Eleanorban. Ugyanakkor örült, hogy Tate menyasszonyának egyáltalán vannak érzelmei.

– Minden pompásan megy – jelentette ki lelkesen Gladdy, amikor a konyhában ismét csend lett.

– Feltételezem, hogy ez csak a kezdet – bólintott Eleanor.

Kathleen felhorkantott.

– Nem láttad Amy arcát?

Eleanor még egyszer a sarok felé pillantott. Amy a hűtőszekrénynek dőlt, és álmodozó arccal nézett a mennyezetre.

– Fogadok, arra gondol, hogy régóta nem került ilyen közel egyetlen férfihoz sem – suttogta Kathleen.

– Mindezt az arcáról olvasod le? – kérdezte Eleanor.

– Beszéltem vele. Kétlem, hogy tavaly akár egyetlen randevúja is volt – vetette közbe Gladdy.

– Felajánlottuk neki, hogy vigyázunk a fiára, hogy elmehessen valahová – mesélte Kathleen –, de ő nem élt vele. Állítólag elege van a férfiakból.

– Elege van a férfiakból? Négy nappal az esküvő előtt pont olyasvalakinek kell elhódítania a keresztfiamat a menyasszonyától, akinek elege van a férfiakból?

– Talán elkerülte a figyelmedet, hogy bámult Tate-re, amikor levette az ingét?

– Nem, semmi esetre sem. És nem hiszem, hogy Victoria valaha így nézett volna rá, vagy Tate Victoriára – ismerte el Eleanor.

Később az este folyamán Tate Rickkel, az egyik legjobb barátjával ült a teraszon.

– Tehát – fejezte be a beszámolóját a porcukorfelhőről, a csinos szakácsnőről és Victoria váratlan felbukkanásáról. – Mit gondolsz?

– Beborított a porcukor, félig levetkőztél, és segítettél a szakácsnőnek a fürdőszobába vinni a fiát? Aztán ettél a citromos sütiből is, és nyögdécseltél meg sóhajtoztál, miközben Victoria az ajtóban állt? – Rick hátradőlt a fonott székben.

– Igen.

– És ez az Amy… nem ért hozzád?

– Kiporolta a hajamból és a holmimból a porcukrot.

– De te nem értél hozzá?

– Nem. De igen! Ő is porcukros lett. Segítettem kirázni a hajából, és a nyaka is cukros volt… meg a válla is. Sajnos.

– Valld be, hogy tetszett a dolog.

Tate zavartan bólintott.

– Nagyon is. De vőlegény vagyok, és négy nap múlva nősülök.

– Szerintem bajban vagy – felelte Rick, aki már egy éve házas volt. – Természetesen szabad más lányokat is megnézned, végül is nem vagy vak. Csak nem kerülhetsz olyan helyzetbe, ahol egy másik nővel…

– Nem állt szándékomban! A sütemény épp akkor lett kész, és isteni illata volt. Ez minden. Amikor beléptem a konyhába, az a kisfiú és én beszélgetni kezdtünk.

– És ő mesélte a Sugardaddy dolgot?

– Pontosan. – Tate felsóhajtott. – Aztán Amy bejött, és… puff! Hirtelen ellepett minket a fehér felhő.

– Még sosem hallottam ilyet. A porcukor támadása! – Rick nevetett. – És ezért vetkőztél le? Tényleg?

– Igen – bólintott Tate.

– Részeg voltál? – kérdezte a barátja. – Mentségül szolgálna.

– Nem, én csak… lazább voltam, mint máskor. És aztán… Egyszerűen csak megtörtént.

Rick halkabban folytatta:

– De nem csókoltad meg?

– Természetesen nem!

– Nem?

– Gyönyörű a haja. A copfja tele volt cukorral, és megpróbáltam kirázni belőle. Cukor és citromos süti illata volt. Már egy örökkévalóság óta nem csókoltam más nőt. És hirtelen átfutott az agyamon, hogy talán ez az utolsó esélyem.

– Tehát akartad.

– Igen – vallotta be Tate. – Egy másodpercre felötlött bennem. Egyszerűen kíváncsi voltam. Úgy értem, nemsokára feleségül veszem Victoriát, és hirtelen Amy hajában volt a kezem. – Megrázta a fejét. – Rémes, mi?

– Nem feltétlenül. Ööö… szürke zónába kerültél. Nekem úgy tűnik, nem csináltál semmi rosszat.

– Nem is. Esküszöm.

– Mindannyian emberek vagyunk. A kísértés ott leselkedik minden sarkon, csak el kell kerülni.

– Egyszerűen el kellett volna mennem – suttogta Tate.

– De nem ezt tetted.

– Az átkozott citromos süti miatt.

2. FEJEZET

Amy rosszul aludt.

Rémálmok kínozták, amelyekben egy félelmetes nő egy hatalmas kézi mixerrel fenyegette. Aztán emberi süteménnyé változott – anyaszült meztelenül, porcukorral beszórva és egy esküvői fogadáson közszemlére állítva.

Talán még azt is álmodta, ahogy valaki lenyalta a bőréről a porcukrot… Dühös elszántsággal elhessegette az emléket.

Amióta Max a világra jött, Amy lemondott az effajta gondolatokról. Épp most kell fantáziálgatnia? Nem tudott volna még három napot várni, amíg Tate Darnley meg nem nősül?

Mindent olyan szépen eltervezett – az első rendes állása, egy kis megtakarított pénz a bankban a nehéz idők és váratlan kiadások után. És egyszer talán majd megismer egy érdekes, jóképű férfit…

Már majdnem ismét elaludt, amikor neszt hallott.

Van valaki a konyhában? Hajnali négykor?

Szekrényajtó nyikorgott, edény csörrent, evőeszköz zörrent.

Max mélyen aludt. Amy nagyot sóhajtva felkelt, és tiszta köpenyt vett a pizsamájára. Mezítláb kisietett a szobájából, aztán megpillantotta…

Ó nem! Victoria volt az!

Amy menekülőre fogta volna, de Tate Darnley menyasszonya már észrevette, és úgy festett, mint aki mindjárt rosszul lesz.

A kosztümje gyűrött volt, a blúza kigombolva, a szoknyája elcsúszva. Tökéletes frizurája összekócolódott.

Amy ebben a másodperben már tudta, hogy hibát követett el, amikor elfogadta ezt az állást. El kell mennie innen, és minél előbb, annál jobb. Maxszel még pirkadat előtt eltűnik, és soha többé nem fantáziál arról, hogy Tate Darnley nyalogatja a bőréről a porcukrot.

De aztán észrevette, hogy a menyasszony a hasát fogja.

– Jól van?

– Nem, sajnos egyáltalán nem vagyok jól – suttogta Victoria. – Keresek valamit, ami megnyugtatja a gyomromat, de a vendégházban semmi sincs.

– Mit szólna néhány szem sós kekszhez? – Amy már hozta is a dobozt, és Victoria felé nyújtotta. – Rágcsálja el nyugodtan! Főzök teát, a gyömbér vagy a menta jó a gyomornak.

Csak kamillateát talált, de gondolta, ez is megteszi. Gyorsan friss gyömbért reszelt egy kis kannába. Vajon ő a hibás abban, hogy a menyasszony rosszul érzi magát? Ő és… az a rémes porcukor? Belemerítette a teafiltert a forró vízbe, és kényszerítette magát, hogy várjon.

– Sajnálom, ami a vőlegényével történt – kezdte. – A konyhai jelenetre értem. De a fiam végig ott volt.

A menyasszony a hasára szorította a kezét.

Amy türelmetlenül meredt a kannára. Végre elkészült a tea. Töltött egy bögrébe, és átnyújtotta Victoriának, aki úgy meredt rá, mintha meg lenne mérgezve. Aztán összeszedte magát, és belekortyolt a teába.

Amy várt. Victoria is. Mindketten visszatartották a lélegzetüket.

– Jaj, ne! – nyögött fel a menyasszony, megfordult, és a mosogatóba hányt.

Amy hozott Victoriának egy nedves törülközőt és egy pohár vizet, gyorsan félretette a teát meg a kekszet, kitakarította a mosogatót, és megnyomta a légfrissítő gombját.

– Segíthetek még valamiben? – kérdezte.

Victoria kitörölt a szeméből egy könnycseppet.

– Van valahol a közelben egy éjjel-nappal nyitva tartó drogéria?

– Körülnézhetek a házban. A tíz fürdőszoba egyikében biztosan találok valamit, ami jó lesz a gyomrára.

– Valami másra gondoltam.

– Hogy érti? – kérdezte zavartan Amy.

– Attól tartok, hogy… szóval, egy terhességi teszt kellene.

– Ó! – Amynek más hang nem jött ki a torkán.

Remek! Először megszórta Mr. Tökéletest porcukorral, most meg gondoskodjon a menyasszonyának terhességi tesztről?

– Tudom, túl sokat kérek. – Victoria hangja hirtelen egészen emberinek tűnt. – Egyáltalán nem ismerem magát, ráadásul nagyon barátságtalan voltam. Őszintén sajnálom. Ez az esküvő… egyszerűen megőrjít.

Amy azon tűnődött, vajon Tate akar-e gyereket.

– Bízhatok a diszkréciójában?

– Természetesen – felelte Amy. – Maga akarja elmesélni a vőlegényének, mert ki akarja élvezni a csodálatos pillanatot, ugye?

Victoria nem tűnt valami boldognak. Épp ellenkezőleg, mintha hányingerrel küszködne.

– A vőlegénye talán nem akar gyereket? – kérdezte megrökönyödve Amy.

Victoria bánatosan csóválta a fejét.

– Nem ez a gond.

– Még várni szerettek volna egy kicsit? Ne aggódjon, biztosan örülni fog, hogy apa lesz!

A menyasszony még jobban elsápadt. Amy átkarolta a vállát, és segített neki leülni.

– Egyszerűen nem tudom, mitévő legyek – sírta el magát Victoria.

– Először is derítse ki, hogy valóban terhes-e! – javasolta Amy. Neki annak idején három hónapra volt szüksége, mire belátta, hogy csakugyan gyereket vár. – Úgyis vásárolnom kell, és akkor beszerzek magának egy tesztet.

– Nagyon-nagyon köszönöm. Senkit sem kérhetek meg erre, mert…

– Jó lesz így.

– Mindenki úgy véli, hogy Tate meg én nagyszerűen összeillünk. Annyi a közös bennünk, ráadásul ugyanabban az üzletágban dolgozunk. Minden olyan tökéletes volt, tudja.

Amy bólintott.

– Ma reggel hozom a terhességi tesztet. Hol szállásolták el?

– A vendégházban az anyámmal együtt. Rettenetesen félek, hogy meghallja, ha hányok. Persze maga nem is sejti, hogy ő milyen.

– Tökéletes?

– Legalábbis annak tartja magát.

Amy nem akarta megismerni azt a nőt.

– Ha majd hozom a tesztet, ígérem, hogy elkerülöm.

Victoria csüggedten bólintott.

Tate szobája a konyha fölött volt, és amikor felébredt, még ínycsiklandozóbb illat csapta meg az orrát, mint előző este. Hogyan képes Amy a citromos sütit is túlszárnyalni?

Felkelés után a férfi kocogni indult. Eleanor birtoka ideális volt ehhez, különösen tavasszal.

Távol tartja magát a konyhától, a többi vendégtől és mindenekelőtt Victoriától. Azután megreggelizik, de be sem teszi a lábát a konyhába.

Remek terv. Tate addig futott, amíg a kimerültségtől szinte össze nem esett, aztán megcélozta a villa hátsó bejáratát.

Sajnos egy autó állt előtte. És ki hajolt be éppen a csomagtartóba, hogy kivegye, amit vásárolt? A szakácsnő!

Amikor Tate habozva megállt, Amy felemelte a fejét, és bocsánatkérően elmosolyodott.

A férfi rövid tétovázás után döntött. Egyszerűen úgy tesz, mintha előző nap semmi szokatlan nem történt volna. Azután jéghideg vízben letusol, és megreggelizik.

Remélhetőleg nem túl barátságosan viszonozta Amy mosolyát, és odalépett hozzá.

– Várjon, segítek!

– Felesleges. – Amy megmarkolta a bevásárlótáskát, amikor a férfi el akarta venni tőle.

– Ragaszkodom hozzá. Eleanor sosem bocsátaná meg, ha tétlenül nézném, hogy cipekedik.

– Rendben, a többit behozhatja a házba – adta be a derekát Amy.

Tate kivette a többi zacskót a csomagtartóból, és követte a nőt arra a helyre, amit tulajdonképpen el akart kerülni – a konyhába. Ragyogó tisztaság fogadta, nyoma sem volt a porcukornak. Frissen sült kenyér, pirított szalonna és tükörtojás illata fogadta.

A gyomra hangosan megkordult. Letette a zacskókat.

– Lekéste a reggelit – mondta Amy, mielőtt a férfi kereket oldott volna.

– Csakugyan.

– De én azért vagyok itt, hogy gondoskodjam a vendégekről, tehát magáról is.

Tate nyelt egyet.

– Köszönöm, szívesen reggeliznék.

– Foglaljon helyet! – Amy az egyik hokedlire mutatott.

Tate helyet foglalt. Mivel mindig őszinte volt, be kellett vallania, hogy Amy nemcsak isteni szakácsnő, hanem kedves a mosolya is. És isteni az illata, de ennek semmi köze az ételhez.

– Gyorsan elpakolok, aztán máris készítem a reggelit.

– Köszönöm.

Amy halkan dúdolt maga elé, miközben dolgozott. Tate a három lépés távolság ellenére is hallotta. Lehunyta a szemét, hogy ne bámulja az asszonyt, de ez is hibának bizonyult. Nyomban eszébe jutott Amy bőrén a finom porcukorréteg. S hogy ő milyen szívesen lenyalta volna… Halkan felnyögött.

– Jól van? – kérdezte Amy aggódva.

– Remekül.

– Ma reggel sült szalonna, spenótos quiche, friss croissant és sült krumpli van – közölte Amy. – Egy kicsit megmelegítem.

– Rendben.

– És mit szeretne?

– Mindent.

Amy megrökönyödve nézett a férfira.

– Én… – Tate habozott. Talán baj, hogy mindenből kér? – Futás után mindig nagyon megéhezem.

Amy letette elé a gyümölcssalátát.

– Kezdheti ezzel, amíg felmelegítem a quiche-t – mondta, majd szalvétát és ezüst evőeszközt rakott az asztalra.

Tate nekilátott a salátának, mintha napok óta nem evett volna. Ez csak gyümölcs, mondta magának. Amy csupán meghámozta és felvágta, tehát képzelődik, amikor úgy érzi, hogy ez a legfinomabb alma és narancs, amit valaha evett. Vagy talán már előre örül a szalonnának? Meg a tükörtojásnak, a sült krumplinak, a quiche-nek és a friss croissant-nak?

A szakácsnő felszolgálta a quiche-t, amely szinte szétolvadt a nyelvén.

– Kér még valamit?

Tate kinyitotta a szemét.

– Köszönöm, nem. Egyszerűen mennyei.

Amy vajat és sót tett elé. Aztán a borsszóró után nyúlt.

– Pillanat, most vettem szemes borsot. A frissen őrölt bors finomabb. – Kinyitotta az egyik konyhaszekrényt, közben feldöntött egy bevásárlótáskát. Kiesett belőle egy kis zacskó.

Tate lehajolt.

– Tökmagliszt – olvasta. Biztosan ez is nagyon finom, gondolta, noha a tökmagot egyáltalán nem szerette.

Hirtelen észrevette, hogy még valami kiesett a táskából. Amy gyorsan utánakapott, de Tate megelőzte.

Egy terhességi teszt volt.

3. FEJEZET

Amy megdermedt.

A konyhaajtóban ott állt Victoria, a szeme tágra nyílt.

Tate felemelte a rózsaszín dobozt. Amy kihasználta az alkalmat, és egy alig észrevehető fejmozdulattal jelezte Victoriának, hogy tűnjön el. Nem szabad, hogy Tate észrevegye a menyasszonyát, mert a lány arcára van írva, kié a teszt. Victoria az ajkával egy néma „köszönöm”-öt formált, és lábujjhegyen elosont.

– Bocsánat – mondta Tate, és átnyújtotta Amynek a dobozt.

– Semmi baj.

– Minden rendben?

Amy rezzenéstelen arccal visszatette a dobozt a táskába, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy a tökmagliszt mellett terhességi tesztet is vásárol.

Tate viszont nem tekintette annak.

– Gondolom, Max örülni fog. Az ő korában rettenetesen szerettem volna egy kis öcsit vagy húgot.

– Max? Semmi esetre se mondja el neki! Max nem tud semmiről, és tulajdonképpen én sem, mert… mert még nem biztos.

– Nem szólok egy szót sem. Soha nem tenném… Úgy értem, magának kell elmondania… amikor jónak látja…

– Ha egyáltalán van mit elmondani – szakította félbe Amy a férfit. – Én nem… Ez… nem is az enyém.

– Nem a maga gyereke? – hüledezett Tate. – Más gyerekét várja?

– Dehogy! A teszt. A terhességi teszt nem az enyém. Ööö… egy barátnőmnek vettem. Tényleg.

– Értem. – A férfi hangjában kételkedés csengett.

– Egyszerűen felejtse el, jó?

– Természetesen. Semmit sem láttam. Tőlem senki nem tud meg semmit. Megígérem. – Tate a tányérjával az ajtóhoz ment, de ott még egyszer megfordult. – Max mesélte, hogy Leo… Nem tőle van, ugye?

– Nem!

A férfi zavartan távozott.

Amy a tenyerébe temette az arcát.

Pár perccel később Victoria kukkantott be a konyhába.

– Semmi vész, már elment. – Amy intett, hogy kerüljön beljebb.

– Csak látni akartam, visszajött-e már a drogériából. Nem gondoltam rá, hogy Tate…

– Most azt hiszi, hogy terhes vagyok. Megkérdezte, vajon Leo a gyerek apja, ami teljesen nevetséges, mert Leo meghalt, és egyébként is nyolcvanhat éves volt.

– Viszonya volt egy nyolcvanhat éves férfival?

– Nem! De ha lett is volna, Leo egy éve halott. Biológiai csoda lenne, ha gyereket nemzett volna.

– Elbújtam az ebédlőben, és hallgatóztam. Rettenetesen érzem magam, és nem csak azért, mert émelygek. Nagyon sajnálom ezt a dolgot Tate-tel.

– Amíg Maxnek nem mond semmit, minden rendben lesz – felelte Amy. – Vagy Kathleennek, vagy Gladdynek, vagy Eleanornak. Kathleen ugyanis Leo özvegye, és neki tudnia kell, hogy a gyerek nem lehet Leótól.

– Te jó ég!

– Semmi gond – nyugtatgatta Amy Victoriát. – Tate megígérte, hogy tartja a száját, és remélhetőleg így is lesz.

– Biztosan, mert ő nagyon megbízható. De… – Victoria elnémult.

– Igen?

– Törődik az embertársaival, és meg akarja oldani a gondjaikat. Biztosan segíteni akar magának is. Nem lett volna szabad belekevernem ebbe az ügybe! Majd rendbe hozom, és…

Victoria elhallgatott, amikor Amy kinyitott egy fiókot, és kivette belőle a terhességi tesztet.

– Tessék. – Odanyújtotta a lánynak.

Victorián látszott, hogy megint hányingerrel küzd. Amy a kezébe nyomta a dobozt.

– Használhatja a fürdőszobámat. Max kint játszik, nem fogja zavarni.

Victoria még mindig habozott.

– Rajta! Itt várok, hátha utána beszélni szeretne valakivel.

Tate éppen a teraszon fogyasztotta el a reggelije maradékát, amikor a keresztanyja a barátnőivel kilépett a szabadba.

– Jó reggelt, drágám! Milyen volt a futás?

– Fantasztikus, mint mindig. Tudod, mennyire szeretem ezt a birtokot. – Tate megpuszilta Eleanort, és kedvesen rámosolygott a másik két nőre. – Örülök, hogy velünk töltik a hétvégét.

– Csakugyan nagyon szép itt – felelte Kathleen. – Kár, hogy az esküvő után a ház megint üres lesz.

– Egyszerűen túl nagy egyetlen ember és a kis létszámú személyzet számára. Úgy érzem magam itt, mint egy múzeumban. Már évekkel ezelőtt el kellett volna költöznöm innen.

– És mi van az emlékekkel? – kérdezte Gladdy.

– Megmaradnak nekem – felelte Eleanor. – Rengeteg csodás emlékünk van, igaz, drágám?

– Bizony – bólintott Tate, és székkel kínálta a hölgyeket. – Anyám meghalt, amikor tízéves voltam, és apám gyakran volt üzleti úton. Eleanor vett magához. Ez volt a második otthonom, és amikor felmerült, hol esküdjek… Ez a birtok ideális, és Eleanor adta mindig a legcsodásabb partikat.

– Szerintem is. Eddig minden kifogástalan. – Kathleen nagyot sóhajtva hátradőlt, és a tekintetét végighordozta a parkon. – Nagy kár, hogy Leo nem lehet itt.

Tate összerezzent.

– Leo?

– A férje – szolgált magyarázattal Eleanor.

– Sajnos már itt hagyott minket. – Kathleen szomorkásan elmosolyodott. – Senki sem szerette annyira a partikat, mint Leo.

– A férje? – ismételte meg Tate kábán. Ez nem lehet igaz! Kathleen legalább hatvanéves, ha nem több. Biztosan egy másik Leóról van szó.

– Nagyon kedves ember volt.

– A Remington Parkban ismerték meg egymást, ahol a térdműtétem miatt én is lábadoztam. Meséltem neked, milyen kellemes ott – mondta Eleanor. – Főleg, mivel rengeteg a vonzó, idősebb úr. Ám kétlem, hogy lenne még egy olyan életvidám ember köztük, mint Leo.

Tate úgy érezte, mintha egy abszurd színdarabba csöppent volna. Az egésznek semmi értelme! Lehetetlen, hogy a csinos, fiatal nő, aki reggelit készített neki, gyereket várna Leótól, a keresztanyja barátnőjének elhunyt férjétől. Aztán együtt tölti itt a hétvégét Leo özvegye és egykori szeretője? Nem, nem léteznek ilyen véletlenek!

De Eleanor nem azt mesélte, hogy Amy korábban idősek otthonában dolgozott?

– Remélem, Tate és Victoria esküvője nem ébreszt benned szomorú emlékeket – mondta Eleanor Kathleennek.

– Ó, drágám, az utóbbi időben pompásan éreztem magam, míg az édes kis Amy meg nem sütötte azt a citromos sütit, amely Leóra emlékeztetett. Az volt a kedvence. Leo istenítette Amyt és Maxet, és Amy rengeteget sütött neki.

Tate félrenyelt, és fuldokolva köhögni kellett. A hölgyek aggódva sürgölődtek körülötte, a hátát ütögették.

Hány olyan Leo lehet, aki imádja a citromos sütit?

Vajon tudja Amy, hogy Kathleen itt van? És sejti Kathleen, hogy Amynek viszonya volt az elhunyt férjével, és – ami még rosszabb – a szakácsnő most gyereket vár tőle?

Biztosan nem.

Eleanor csak az utolsó percben hívta meg a barátnőit az esküvőre. És Eleanor csak azután vette fel Amyt, hogy az eredetileg szerződtetett szakács nem tudott eljönni.

– Tudod, Eleanor, szívesen keresnénk neked valakit – szólalt meg Gladdy, és egyértelműen látszott rajta a lelkesedés. – Kathleennek és nekem sürgősen új feladatra van szükségünk, hogy ne unatkozzunk. Feltéve, ha akarsz egyáltalán férfit az életedbe.

– Csak ha nem túl fárasztó. Őszintén szólva a korunkbeli férfiak elég macerásak.

– Sajnos igazad van. Ennek ellenére hadd próbáljuk meg! – javasolta Gladdy. – Biztosan remek mulatság lesz.

Tate mély lélegzetet vett.

Férjet akarnak keresni Eleanornak? Most? Remélhetőleg rendesebb fickó lesz, mint az a Leo, aki fiatal nőkkel szórakozott, akiknek a nagyapja lehetett volna. Aztán teherbe ejtette majd cserben hagyta Amyt, pedig az asszonynak már van egy gyereke, akit egyedül nevel. Talán pénzt adott Amynek? Amiről Max is beszélt? A fiú azt állította, hogy a tanulmányaira, noha még csak hétéves. Mit tud erről az egészről Max?

Mit tudnak ezek mindannyian egymásról?

– Maradnál még egy kicsit? – kérte Tate a keresztanyját.

– Természetesen. – Eleanor biccentett a barátnőinek, és megígérte, hogy később megmutatja nekik a házat és a parkot.

– Ne, kérlek, ne! – súgta Tate, miután Kathleen és Gladdy távoztak.

A keresztanyja derűsen elmosolyodott.

– Miért ne? – súgta vissza cinkosan.

– Mert nem mehetnek be a konyhába!

– Miért nem? – ismételte meg Eleanor a kérdést.

– Mert ő ott van. A szakácsnő, akit felfogadtál. Amy.

– Hol másutt lenne? A konyhában a helye. Csodálatos nő, ugye? Ízlett a reggeli?

– Nem!

– Tate, mi a baj?

– Jobb, ha Kathleen és Amy nem találkoznak. Főleg nem ezen a hétvégén.

Eleanornak eszébe jutott, amit tegnap hallott, amikor – teljesen véletlenül – elhaladt a konyha előtt. Max Tate-nek egy bizonyos Sugardaddyről beszélt. És Amy nem tagadta, hogy Leo volt az ő Sugardaddyje.

– Te jó ég! – suttogta.

– Tehát tudsz Amyről és Leóról? Hogy Amynek viszonya volt a barátnőd férjével? Egy hatvanas… vagy hetvenes éveiben járó férfival?

– Drágám, nem tudom, mit hallottál, de…

– Max mesélte, hogy mennyire szerette Leót. És Amy nem tiltakozott.

– Nem úgy van, ahogy hiszed.

– De, pontosan úgy van. Amy fia mesélte. A barátnőd, Kathleen tud a dologról? Csúnya botrány lehet belőle.

– Biztosíthatlak, hogy Kathleen és Amy nem fognak hajba kapni. Legalábbis nem Kathleen meghalt férje miatt. Nagyon is kedvelik egymást.

Tate megrökönyödve meredt Eleanorra. Két nő ugyanazt a férfit szerette – az egyik a felesége, a másik a szeretője volt –, és ráadásul kedvelik egymást? Lehetetlen!

– Hinned kell nekem! Nagyon jóban vannak.

– Annak ellenére, hogy ugyanazt a férfit szerették egy időben?

– Ehhez semmi közünk – mondta Eleanor kétségbeesetten, mert semmi jobb nem jutott az eszébe. – Nem ilyennek ismerlek. Nem a te stílusod, hogy beleütöd az orrod mások dolgába.

– Nem is teszem! – tiltakozott Tate. – Csak egy kedves özvegyasszonyt és egy kisfiút akarok megóvni egy fölöttébb kínos helyzettől.

Eleanor bólintott.

– Ne aggódj, majd én mindent elintézek.

Tate habozott.

– Nyomja még valami a szívedet? Szeretnél még beszélni valamiről? – kérdezte Eleanor.

Amyről és saját magáról? Porcukorról és vágyakozó pillantásokról? Talán nem volt jó ötlet beavatni a keresztanyját.

– Megígértem, hogy nem mondom el senkinek.

– Van valami, amiről senki sem tud. Ami a helyzetet a barátnőd és Amy között… még jobban bonyolítja.

– Leo már a föld alatt van. Milyen gondot okozhatna még?

– Ő maga nem, de… talán a hagyatéka.

– A pénzre gondolsz? Amit Max és Amy örökölt? Kathleen tud róla.

Tate nem akart hinni a fülének.

– Tényleg? És nem zavarja?

– Kétlem, hogy el tudom magyarázni, mi zavarja a nőket, és mi nem – kezdte Eleanor magabiztosan. – Ezért egyszerűen el kell hinned nekem, hogy a pénz nem probléma.

– És ha van még valami más is? – kérdezte Tate. – Ha Leo nemcsak pénzt hagyott hátra, hanem valamit… magából… Amynél?

– Drágám, el sem tudom képzelni, hogy a jó öreg Leo valamit hátrahagyott, ami miatt Amy és Kathleen összeveszhetnének.

– Még egy… baba miatt sem?

– Baba? – ismételte meg döbbenten Eleanor. – Maxre gondolsz? Max már nem kisbaba, hétéves.

– Nem, nem igazi kisbabára gondoltam. Azaz még nem az, de egy nap… Leo gyerekéről van szó.

Eleanor hangosan felnevetett.

– Komolyan azt hiszed, hogy Leo Gray gyereket nemzett? Nyolcvanhat évesen?

– Nyolcvanhat? – Tate úgy festett, mint aki citromba harapott.

Eleanor csak most ébredt rá, hová akar kilyukadni a keresztfia.

– Amy? – suttogta hitetlenkedve. – Azt hiszed, hogy Amy terhes?

Tate zavartan elkapta a tekintetét.

– Nem tudom. Talán. Leo… tényleg nyolcvanhat éves volt?

– Igen. Később folytatjuk ezt a beszélgetést, jó?

– Megígértem Amynek, hogy tartom a számat. De mivel Kathleen férjét Leónak hívták, és szerette a citromos sütit…

– Majd én mindent elintézek. – Eleanor elsietett, hogy megkeresse a barátnőit, akik nélkül nem kezdett volna bele ebbe az idióta tervbe.

Victoria fel-alá járkált Amy fürdőszobájába előtt, kezében még mindig a terhességi tesztet tartalmazó dobozzal.

Amynek igaza van. Meg kell tennie. Victoria mély lélegzetet vett, remegő lábbal bement a fürdőszobába, és becsukta maga mögött az ajtót.

A keresztanyjával lefolytatott beszélgetés után Tate csak még jobban összezavarodott. A bűntudat a konyhába űzte. Be kell vallania Amynek, hogy elárulta a titkát.

– Katasztrófa közeleg – közölte Eleanor a barátnőivel.

– Nem lehet olyan vészes – felelte Gladdy. – Tate reggel nyomban a konyhába ment, hogy megkóstolja Amy reggelijét.

– A keresztfiam azt hiszi, hogy Amynek volt egy Sugardaddyje. Meggyőződése, hogy Amy kitartatta magát egy idősebb férfival. Ööö… meg kell kérdeznem valamit – fordult Kathleenhez. – Leo valójában nem volt Amy Sugardaddyje, ugye?

– Biztosan nem.

– Sajnos Tate ezt hiszi, és Amy sem tagadta.

– Csinos, fiatal nő, és tényleg egy idősebb férfi fizette a tanulását – mondta Kathleen. – Az ilyesmi pletykára adhat okot. Amy először dühös és sértett volt, de aztán megpróbálta a hasznára fordítani a dolgot. Néha talán még örült is neki, hogy az emberek azt beszélték, viszonya van egy idősebb férfival…

– Mert így mindenki azt hitte, hogy már foglalt – vetette közbe Gladdy.

– Pontosan, így a vele egykorú fickók békén hagyták, és Amy teljesen a tanulásra koncentrálhatott – folytatta Kathleen.

Eleanor megkönnyebbülten lélegzett fel. Ez megmagyarázza Amy viselkedését.

– De ennek vége, ugye? Mármint, hogy Amy távol tartja magát a férfiaktól? Ugyanis egy olyan nő kell nekünk, aki elcsábítja Tate-et a menyasszonyától, mégpedig az esküvő előtt. Ezzel szemben Amy Leóról mesél Tate-nek. – Eleanor felsóhajtott. – Miért ilyen bonyolult minden?

– Nem Amy kezdte – vetette közbe Kathleen. – Max volt az.

– De Amy nem tagadta a dolgot. Ellenkezőleg.

Gladdy rosszallóan csóválta a fejét.

– Nem ideális kezdet egy kapcsolatnak.

Eleanor tétovázott.

– És a legrémesebbet még nem is mondtam.

– Miről van szó? – kérdezte ijedten Kathleen.

– Tate a fejébe vett, hogy… Amy terhes.

– Ha lenne valakije, biztosan elmesélte volna nekünk – jelentette ki Gladdy.

– Gladdynek igaza van. Tudnánk róla. – Kathleen Eleanorra nézett. – Tate tényleg azt hiszi, hogy Amy terhes?

– Sajnos, igen.

– Nos… egy kisbaba… – Kathleen tekintete ábrándos lett. – Segítenénk Amynek elkényeztetni a kicsit.

– Idefigyelj, azért hoztuk ide Amyt, hogy meghiúsítsa a keresztfiam házasságát.

– Tate szereti a gyerekeket? Amy talán már rég szakított a baba apjával, bárki legyen is az. Te magad mondtad, hogy Tate szívesen gondoskodik másokról.

Eleanor felsóhajtott.

– Mibe keveredtem? Nem sejtitek, miért öntötte ki Tate nekem a szívét? Attól fél, hogy Amy gyereke Leótól van.

A konyhában Amy a szobája ajtaját bámulta. Hol marad ilyen soká Victoria? A teszt elvégzése legfeljebb pár perc.

Amikor Amy lépteket hallott a háta mögött, ijedten rezzent össze. Mély lélegzetet vett, és lassan megfordult.

Tate állt ott, kezében az üres tányér. Mellette Max piszkos farmernadrágban és földes orral.

– Max!

– Nem tehetek róla!

– A másik barlangkutató még rosszabbul fest – mondta Tate, és a gyerek vállára tette a kezét.

– Barlangban voltál?

– Nem igaziból – felelte Max. – Egy helyen a bokrok egészen sűrűek, az ágak lelógnak a földig, alattuk sötét van… akár egy barlangban.

– Max korában engem is ellenállhatatlanul vonzottak az ilyen helyek – vetette közbe Tate.

– Megint le kell zuhanyoznom?

– Igen.

– Anya! Nemsokára úgyis megint piszkos leszek.

Amy felsóhajtott.

– Valószínűleg.

– Klassz ez a park! Ebéd után folytatjuk a felfedezést.

– Legalább mosd meg a kezed meg az arcod, és öltözz át! Nem szeretnék ujjat húzni Mrs. Brownnal.

– Rendben.

Csak amikor a fia vonakodva elindult, akkor jutott Amy eszébe Victoria.

– Várj! Most nem mehetsz be a szobánkba!

Max zavartan nézett az anyjára. Tate is kérdő pillantást vetett rá.

– Tiszta ruha kell, anya.

– Majd én kihozom. Addig megmosakodhatsz.

– Itt? Sosem szabad a konyhában.

– Ma igen. Kivételesen.

Max még mindig tétovázott.

Tate minden bizonnyal azon töpreng, vajon mi lehet a szobámban, amit a fiam nem láthat, gondolta Amy. A fiatalember azonban nem szólt semmit, hanem fogott egy hokedlit meg egy tiszta konyharuhát, és Max karjára tette a kezét.

– Gyere már! Sajnálom, de ígérem, hogy gyorsan végzünk.

Amy hálásan rámosolygott, majd a szobájába ment, és halkan bezárta maga mögött az ajtót.

Tate tanácstalanul csóválta meg a fejét, amikor Amy mögött becsukódott az ajtó. Nem is Leótól van az a gyerek? Az apa talán az asszony szobájában bujkál?

De miért izgatja magát? Semmi köze az egészhez. Egyébként is: szombaton nősül.

– Az anyukák néha nagyon furcsák – jegyezte meg Max, miközben a mosogató fölött kezet mosott.

– Igaz. – Tate legszívesebben figyelmeztette volna a fiút, ne hagyja, hogy a nők valaha is elcsavarják a fejét.

Amy épp kopogni akart a fürdőszoba ajtaján, amikor halk sikolyt hallott, azután kivágódott az ajtó.

– Jaj, csak maga az! – suttogta Victoria. – Azt hittem, Tate-et hallom.

– Ő a konyhában van.

A menyasszony szemében könnyek csillogtak.

– Ne féljen! – folytatta Amy megnyugtató hangon. – Bezártam az ajtót.

– Köszönöm.

– Megcsinálta a tesztet?

Victoria bánatosan bólintott.

– És?

– Ijedtemben leejtettem azt a vacakot.

– Ööö… terhes?

– Nem tudom.

– Akkor vegye fel a tesztet, és nézze meg!

– A vécébe esett.

– Ó!

– Az eredmény ezek után már valószínűleg nem hiteles, ugye?

– Nem, valószínűleg nem. – Amy megrázta a fejét. – De semmi gond. Az egyik vendég feltétlen articsókát akar, azért úgyis el kell mennem. Veszek egy másik tesztet.

– Köszönöm.

Amy a fürdőszobában hagyta Victoriát, keresett néhány tiszta holmit a fiának, és visszament a konyhába. Odaadta a ruhát Maxnek, majd a gazdasági irodába küldte a gyereket.

– De anya! A szobánk rögtön itt van.

– Tudom.

Max úgy nézett Amyre, mintha az anyja elvesztette volna az eszét, de azért engedelmeskedett.

– Tudom, semmi közöm hozzá, de… – kezdte Tate.

– Csakugyan.

– Kit rejteget a szobájában?

– Nem úgy van, ahogy gondolja.

– Miért küldte akkor Maxet a gazdasági irodába?

– Mert diszkrét vagyok.

– Igen?

– Megvédem mások… magánszféráját.

– Magánszféráját? – ismételte a férfi. – Értem. Mi a teszt eredménye?

– Nem az enyém volt.

– Persze.

– Tulajdonképpen mit képzel, ki maga? – csattant fel Amy. – A személyzet gardedámja, vagy mi?

– Kedvelem a fiát, és maga… – Tate habozott. – Túl fiatal, hogy egyedül neveljen fel egy gyereket.

– Ki tudná ezt jobban, mint én? – csattant fel élesen Amy.

– Gondolom, nem akarja még jobban megnehezíteni a maga és Max helyzetét?

– Tényleg nem akarom, ezért…

– Leo özvegye itt van! – szakította félbe Tate az asszonyt.

– Én készítettem neki ma a reggelit.

– Tehát ő is tudja, hogy maga itt van?

– Természetesen. Miért is ne? – kérdezte Amy, és lassan kezdte elveszíteni a türelmét.

– Kellemetlen lehet, ha kiderül, hogy maga Leótól terhes. Kathleen bájos idős hölgy, és nem szeretném, ha megbántaná.

Amy szeme elkerekedett. Dühítette, hogy a férfi nem hisz neki, de a helyzet annyira abszurd volt, hogy nevetnie kellett.

– Mulatságosnak találja? – kérdezte Tate zavartan.

– Mulatságosnak? Több mint mulatságos.

– Nekem nincs kedvem nevetni. Maga terhes, és néhány ajtóval odébb üldögél Leo özvegye!

– Hallgasson már ide! Leo Gray nyolcvanhat éves volt, a korához képest jó erőben, de nem lehetek terhes tőle. Először is nem feküdtem le vele, másodszor is az az ember egy éve halott!

– Egy éve?

– Igen, és ha véletlenül tudja, meddig tart egy terhesség, egyértelmű, hogy nem lehet tőle a gyerek.

Tate meghökkenve nézett Amyre.

– Kathleen azt mondta, hogy csak nemrég halt meg a férje. Azt gondoltam… pár hónapja.

– Kathleen számára még friss a veszteség. Ha nem hisz nekem, kérdezzen meg bárki mást! Leo már több mint egy éve meghalt. Nem várok tőle gyereket. Egyáltalán nem várok gyereket. És Kathleen nem fog elájulni, ha összefutunk valahol. Ismer engem. Barátok vagyunk, jó barátok. Ő és Gladdy vigyáztak néhányszor Maxre. Imádják a fiamat, sőt engem is, ha nehéz is elhinni. Tudja mit? Ha akarja, kérdezze meg Maxet! Ismeri és szereti mind a két hölgyet. De jaj magának, ha megemlíti azt a nevetséges gyanúját, miszerint terhes vagyok! Nem érdekel, hogy ez az első igazi munkám, és hogy maga a vőlegény. Egyetlen szó a fiamnak, és esküszöm, nagyon megbánja! Ugyanis nagyon egyszerű úgy elkészíteni egy citromos sütit, hogy maga az elkövetkező órákat a fürdőszobában töltse. Nekem elhiheti!

Tate-nek tetszett, ahogy Amy mindenáron meg akarja védeni a fiát.