Fordította
Palásthy Ágnes

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kate Thompson: The Little Wartime Library

First published in Great Britain in 2022 by

Hodder & Stoughton

An Hachette UK company

The Little Wartime Library © Kate Thompson, 2022

Hungarian translation © 2023 Palásthy Ágnes

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítófotó © Elle Moss és Rekha Arcangel / Arcangel

A mű szereplői csak a szerző képzeletében léteznek.

Bármely hasonlóság valós – élő vagy halott – személyekkel pusztán a véletlen műve.

ISBN 978-963-604-316-2

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

TARTALOM

Prológus

1. 1944. március 3. – Clara

2. Ruby

Az East End-i barátoknak, akik már nincsenek köztünk.
Akik napfényt vittek az árnyékba.
Trish. Minksy. Dot. Jessie. Ann.

Köszönetem minden egykori és mai könyvtárosnak,
akiktől sokat tanultam a csevegéssel töltött órák során.
Nemcsak a könyveket szeretik, hanem az embereket is.

És végül az én saját könyvklubomban a lányoknak, akik átformálták 2020-at. xx

„Rengeteg olcsó könyvre lesz szükség. A katona könyvet visz majd a zsákjában; a civilnek könyvek kellenek a kandalló mellett… Mi olvasó nemzet vagyunk, és a háború csak növeli majd a könyvek iránti igényt.”

Frederick J. Cowles, a Swinton
és Pendlebury Könyvtári Szolgálat
vezetője

PROLÓGUS

2020. szeptember 7.

Az emberek azért jönnek a könyvtárba, hogy megértsék a világot.

Carol Stump, a Könyvtárhálózat elnöke
és a Kirkleesi Tanács főkönyvtárosa

IDŐS NŐ LÉPKED a Bethnal Green földalatti-állomás peronján. Ízületi gyulladás gyötri, és a fájdalomtól lassan mozog.

– Anya, nem mehetnénk gyorsabban? – kérdi idősebb lánya, Miranda, nehezen leplezve ingerültségét. Házhoz szállítást vár aznap, és majd meghal egy kávéért. – Nem kellene metróval mennünk a pandémia kellős közepén.

– Cc – int elutasítóan az anyja a botjával. – Te mehetsz, ha akarsz, de én maradok.

Miranda a húgára, Rosemaryre pillant, és felsóhajt. Te jó ég, az anyjuk néha igazán nehéz eset. „Csupa epe és ecet”, ahogy a volt férje egyszer megjegyezte.

– Anya, legalább a maszkot húzd fel az orrodra! – szól rá Rosemary. Ám az idős hölgy nem vesz róla tudomást. Egy teknős elszántságával halad tovább.

Elérik a peron végét, és megállnak. Az alagút tátongó, fekete torkába néznek.

– „Közlekedési hálózatunkat rendszeresen takarítjuk vírusölő fertőtlenítővel” – motyogja az idős hölgy, az alagút falára ragasztott plakát szövegét olvasva. – Ebben nincs semmi új. Ezt a háború alatt is minden éjjel megtették.

– Te jártál itt a háború alatt? – kérdi Miranda, akiben gyorsan halványul a latte gondolata.

– Idelent éltünk – felel mosolyogva az anyjuk. Az agyvérzése óta kissé féloldalas a mosolya. – Marie nénikétek még sztepptáncórákat is vett.

Miranda aggódva összeszorítja a száját.

– Valamit összekeversz, anya. Az emberek csak a Blitz idején aludtak idelent.

– Öreg vagyok, nem hülye – csattan fel az idős hölgy. Végtelenül szereti a lányait, de azt kívánja, bár ne csapnának ilyen nagy felhajtást körülötte. Állandóan a szenilitás jeleit keresik rajta.

Behunyja a szemét. Erőszakos gondolatok kavarognak a fejében. Forróság. Vér. Füst.

Emlékek, amelyeket elzárt, és feltételezte, hogy mostanra szertefoszlottak. Ám ismét előbújnak, átcsusszantak a réseken. A nő megbotlik, a botja nagyot csattan a peronon. Néhány ingázó riadtan felpillant, aztán ismét a telefonjukba mélyednek.

– Ülj le, anya! – siet előre Rosemary, és egy padhoz vezeti az anyját a Bethnal Green tábla alatt. – Haza kell vinnünk.

– Nem! – csattan fel a nő. – Addig nem, amíg meg nem találtuk a könyvtárt.

Látja, hogy a két lánya jelentőségteljes pillantást vált a maszk felett.

– Anya – mondja Rosemary lassan, felfelé mutatva –, a könyvtár a felszínen van, mi pedig lent vagyunk a metróban, emlékszel?

– Valójában most nem is könyvtár – szólal meg Miranda –, hanem COVID-19 tesztállomás. Láttam lefelé jövet.

Befut a központi vonal szerelvénye, forró levegőt áraszt. Az asszony agya fáradt, a gondolatai lassúak és zavarosak. Mi az, hogy tesztállomás, nem könyvtár? Nem érti már ezt a világot.

– Mrs Rodinsky?

Két férfi közeledik feléjük a Londoni Közlekedési Vállalat láthatósági mellényében. Az arcukat fényes műanyag maszk fedi.

– Igen, én vagyok.

– Peter Mayhew vagyok, sajtóreferens, ő pedig az állomásfőnök, Grant Marshall. Köszönjük, hogy megkeresett minket.

– Én köszönöm, fiatalember, hogy hajlandók visszaadni a tulajdonomat. Nagyon értékes számomra.

– El is hiszem – feleli a sajtós egy jó sztorit sejtve.

– Hány éves, Mrs Rodinsky? – kérdi az állomásfőnök. – Már ha nem túl udvariatlan a kérdés.

– Szó sincs róla. Nyolcvannyolc éves vagyok. Fiatal éveim nagy részét itt töltöttem, az alagútban.

– Egek, jól tartja magát – nevet fel a férfi.

– Nő vagyok, nem holmi állványzat, fiacskám. Nos, magánál vannak a leveleim?

– Anya, mi ez az egész? – kérdi Rosemary, ám az anyja nem figyel rá, mivel az állomásfőnök felemel egy lezárt műanyag tasakban lévő levélköteget, és átadja neki.

– A legutóbbi felújításkor találtuk meg a csempék mögött, ebben az alagútban. Egy könyvbe rejtve, valami fülkefélében.

A nő bólint.

– Az volt a könyvtár hátulja.

A keze kissé reszket, amint kiemeli a krémszínű szalaggal átkötött leveleket a tasakból, és az orrához emeli.

– Még mindig érezni rajtuk a könyvtár szagát.

– Nagyon örülnénk, ha beleegyezne, hogy a BBC interjút készítsen önnel arról, hogy visszakapta a háborús időkből származó leveleit.

– Természetesen, de ha nem bánja, előbb szeretnék néhány szót váltani a lányaimmal.

– Hát hogyne. Keressenek meg, mielőtt elmennek.

A két férfi távozik, az idős hölgy pedig az értetlenül álló Rosemary és Miranda felé fordul.

– Emiatt vagyunk itt – emeli a magasba a levélköteget. – Azt hittem, örökre elveszett.

A szag emlékeket idéz; a régi, penészes papír szaga kinyitott az elméjében egy átjárót, és betódultak az emlékek. Hallja a gyerekek hangos nevetését, amint visszaverődik az alagútban. A könyvlapok halk zizegését. Egy fémpecsét puffanását, amint lebélyegez egy könyvtári könyvet. A könyveskocsi nyikorgását. Megcsapja orrát a kézfertőtlenítő huszadik századi változata, a karbolszag. Ezek a szagok az ő személyes történetének részei.

Ám valahol mélyen, mélyebben, mint ezek az alagutak, rejtőznek a másféle emlékek. Egy gondolat zakatol benne egyfolytában: mi van, ha ez a vírus elintézi? Néha úgy érzi, még csak nem is a ha, hanem a mikor a kérdés. Ha anélkül hal meg, hogy elmondaná a lányainak az igazságot, akkor a története véget ér, és az bizonyára sokkal pusztítóbb árulás volna, mint a titkok, amelyeket eddig őrzött. Mit is mondott neki Clara?

Az ember kétszer hal meg. Egyszer, amikor a szíve nem dobog tovább, és másodszor, amikor utoljára mondják ki a nevét.

– Gyáva voltam, nem mertem elmondani nektek a teljes igazságot – ismeri be halkan, leengedve a maszkját. – De most mindent elmesélek. Kezdjük a könyvtárban.

1

1944. március 3.
Clara

Mindig úgy éreztem, a könyvtárosoknak arra kell törekedniük, hogy bátorítóak legyenek, nem elítélők az olvasással kapcsolatban. Valami nagyszerű élményt akarok nyújtani az embereknek. Ki vagyok én, hogy megítéljem, mi legyen az az élmény?

Alison Wheeler, a Brit Birodalom Rendjének tagja, a Suffolki Könyvtárak korábbi vezérigazgatója, könyvtári ügyek képviselője és a Könyvtári és Információs Egyesület kurátora

SZABAD SÍRNI A KÖNYVTÁRBAN?

– Magasságos ég! Hát te honnan bújtál elő? – Clara pislogva igyekezett visszatartani a könnyeit. – Azt hittem, bezártam az ajtót!

Nem volt kifejezetten illendő, hogy egy könyvtárost kivörösödött szemmel, taknyosan, bőgni lássanak a visszahozott könyvek fölött.

Clara átkukucskált a pulton. Egy hosszú frufrus kislányt látott.

– Elnézést, kedvesem. Kezdjük elölről. Clara Button vagyok, a fiókkönyvtár könyvtárosa.

– Szia. Én Marie vagyok.

A kislány a frufrujába fújt, mire az szétvált, és kíváncsi barna szempár nézett Clarára.

– Kérsz egy cukorkát, Marie?

– Szabad édességet enni a könyvtárban?

– Van egy titkos adag citromsorbetes cukorkám. – A gyerekre kacsintott. – Vészhelyzetre.

Marie szeme elkerekedett.

– Tudom, hogy ez a kedvenced – tette hozzá Clara.

A kislány a kezét nyújtotta; elvette a cukorkát, és a szájába tömte.

– Honnan tudod?

– Mindenkiről tudom, mi a kedvence.

– De fogadjunk, hogy nem tudod, mi a kedvenc könyvem.

– Fogadjunk, hogy tudom! Lássuk csak. Hány éves vagy?

A gyerek nyolc ujját mutatta.

– Nyolc, micsoda remek életkor!

Clara a könyvtár gyermekrészlegéhez ment, és ujjaival végigfutott a polcokon, mint egy pók. A kislány elvigyorodott; mulattatta a játék.

Clara ujja egy pillanatra megállt a Fekete szépségnél – túl szomorú –, aztán továbbment a Hamupipőkéhez – túl rózsaszín –, majd megállapodott a Békavári uraság és barátainál.

– Eltaláltam?

Marie bólintott.

– A varangy a kedvencem. – Marie tekintete mohón pásztázta Clara gondosan válogatott könyvtárát. – Ez itt olyan, mint Aladdin barlangja.

Clarában eláradt a büszkeség. Csaknem három évébe telt, hogy a bombázások után ilyen jó készletet hozzon létre.

– Kikölcsönözhetem? A sajátomat ott kellett hagynom.

– Evakuáltak?

Marie bólintott.

– A papámat Jersey-ben hagytuk.

– Ezt sajnálattal hallom. Fogadok, hogy nagyon hiányzik neked.

A kislány bólintott, és a rászáradt takony nyomait őrző ruhaujját kezdte tekergetni.

– A nővérem azt mondja, nem beszélhetek róla. Szóval beléphetek?

– Biztos vagyok benne, hogy beírhatunk – felelte Clara –, ha az anyukád megkeres engem, és kitölti az űrlapot. Csak az óvóhelyi jegyét kell ellenőriznem.

– Ő nem tud idejönni. A nővérem azt mondja, azt kell mondani, hogy nagyon elfoglalt a háborús munkájával.

– Ó, rendben. Akkor a nővéred talán rászán öt percet.

– Szóval miért sírtál? – motyogta Marie, és áttolta a cukorkát a másik oldalra, amitől az arca kidudorodott, mint egy hörcsögé.

– Mert szomorú voltam.

– Miért?

– Mert hiányzik valaki, aki fontos nekem, vagyis valójában három ember.

– Nekem is. Hiányzik a papám… Tudsz titkot tartani? – Fényesen csillogó szemét még nagyobbra nyitotta. Talán az édesség oldotta meg a nyelvét, vagy a Békavári uraság ígérete, de Clara úgy érezte, ez a kislány kétségbeesetten vágyik valakire, akivel megoszthatja a titkait.

– Lakat van a számon – felelte, az ujját az ajkára téve. – A könyvtárosok kitűnően tudnak titkot tartani.

– Az én m…

– Marie Rose Kolsky! – szakította félbe egy éles hang az ajtóból. – Mit képzelsz, mit művelsz itt?

Clara ösztönösen felmérte az ajtóban álló sápadt, komoly arcú lányt.

– Nagyon sajnálom, kisasszony, a húgomnak nem lenne szabad zavarnia magát. Mondtam neki, hogy találkozzunk az emeletes ágyunk mellett.

– Én az esti meseolvasásra jöttem – tiltakozott Marie.

– Ne légy már ilyen buta liba, Marie. Zárva vannak.

– Ó, nem – vágott közbe Clara, aki úgy érezte, meg kell védenie a kislányt. – A húgodnak igaza van. Minden este hatkor esti mesét olvasunk a könyvtárban, csak a mait le kellett mondanom egy rendezvény miatt. De gyertek vissza holnap.

– Talán. Gyere, Marie!

Megfogta a húga karját, és rángatni kezdte az ajtó felé.

– N’en soûffl’ye un mot.

Clara nem beszélt franciául, de nyilvánvaló volt, hogy Marie alapos dorgálást kap.

– Tényleg gyertek vissza. Elteszem neked azt a könyvet.

De már elmentek. Lépteik zaja visszhangzott a nyugatra menő peronon.

Clara az ajtóhoz lépett, és kíváncsian nézett utánuk, ahogy elhaladtak az óvóhely színháza mellett. Marie felemás zokniban és tornacipőben szökdécselt, miközben a nővére félig-meddig vonszolta. Az idősebb lány zárkózott volt, és fegyelmezett. Egy cseppet sem hasonlított azokra a serdülő lányokra, akik minden éjszaka a Bethnal Green állomás óvóhelyén aludtak nagy, zajos tömegben. Ennek a világnak a Minksy Agombarjai és Pat Spicerei nagydumások voltak, és felvágósak. Clara minden este, mielőtt hazament, látta őket az emeletes ágyak köré gyűlve, amikor bezárta a könyvtárt. Terveket szőttek, vagy az anyjuk varrótűjével kilyuggatták egymás fülét. De ez a gyerek nem olyan volt. Igaz, Clara mindenféle emberrel találkozott az ő kis föld alatti könyvtárában. A testvérek végül eltűntek a szeme elől, belevesztek a csípős szagú homályba.

Fent a kávézóban, a jegypénztáraknál Dot és Alice halat sütött a sábátra készülő zsidó lakóknak. Az illat leszivárgott és áthatolt a karbolszagon, amit szinte vágni lehetett az alagútban.

Clara mély sóhajjal nyugtázta, hogy még kevesebb ideje maradt rendbe tenni az arcát a rá váró gyötrelmes pantomim előtt.

Elkomorodott, ahogy pillantása a Daily Express esti kiadására siklott, amely kinyitva hevert a pulton.

A BLITZ KÖNYVES KONJUNKTÚRÁT HOZ!, harsogta a szalagcím, ami alatt egy Claráról készült pocsék fotó következett ezzel a képaláírással: A könyvtár üdvöskéje a föld alá megy.

A könyvtár üdvöskéje?

És a cikk nem ért véget.

A fiatal, gyermektelen özvegy, Clara Button kiveszi a részét a háborús erőfeszítésekből: ő működteti Nagy-Britannia egyetlen föld alatti óvóhelykönyvtárát, amely a Bethnal Green állomás nyugat felé tartó vágányaira épült. Amikor a Blitz első hetében Bethnal Greenben lebombázták a Központi Könyvtárt a fiókkönyvtáros Peter Hinton tragikus halálát okozva, a gyermekkönyvtáros Mrs Button hirtelen rangidős pozícióban találta magát. Férfi kollégái távollétében bátran vállalta a feladatot, és megszervezte a négyezer kötet átköltöztetését a föld alá. Ott felügyelte egy ideiglenes óvóhelyi könyvtár felépítését, amely huszonnégy méterrel a felszín alatt működik.

Noha barbár ellenségeink elszántan igyekeznek porig rombolni Londont, a város felszíne alatt Mrs Button továbbra is nyugodtan pecsételi a könyveket, és gondoskodik róla, hogy mindenkinek jusson egy fantasztikusan jó olvasmány, ami eltereli a gondolatait a bombákról.

A „gyermektelen özvegy” olvastán eleredt a könnye. Mert igaz volt ugyan, de muszáj bárki családi állapotát ilyen nyersen világgá kürtölni?

Clara ismét Duncanre gondolt, és a fájdalom, mint egy forró kés, mélyen belehasított a szívébe. Csak ennyi kellett hozzá. Hogy maga elé idézze az arcát az ajtóban, amikor elment, hogy harcoljon. Fényesre suvickolt bakancsban, izgatottan, mint egy gyerek a nyári búcsúban. Kérdések burjánzottak benne, mint a gaz.

Mire gondolt a halálát megelőző pillanatokban? Neki vajon fel kellett volna adnia a munkáját a könyvtárban? Milyen hosszan élnek még a hazugságok?

– Nem! – intette magát, öklével törölve le a könnyeket. – Ezt most nem. Épp ma semmiképpen.

Napi egy kiadós sírás, és sohasem a könyvtárban. Ezek voltak a szabályai, és egyet már megszegett. Különben is itt, Bethnal Greenben ki nem cipelte Atlaszként a fájdalom terhét? Az embereknek egy derűs és vidám könyvtárost kell látniuk, nem ilyet. Valami zörgés az ajtónál kiszakította Clarát a kavargó gondolataiból.

– Ördög és pokol, lehet, hogy március van, de odakint hidegebb a világ, mint a jegesmedve fütyije…

Lecsaptak a pultra egy hatalmas tálca szendvicset és kolbászos tekercset.

– Sonka a csontról, igazi vaj… milyen remek. Dot a kávézóból kötött velem egy üzletet… Megígértem neki, hogy megduplázzuk a jegyeket a jövő héten. Ó, várj csak, te még nem is vagy kész! Már vár a Picture Post fotósa.

Hirtelen kinyúlt egy karcsú kéz, és felkapta a Daily Express számát, amelyet Clara az előbb olvasott.

– Csodás, nem? De nem a legjobb oldaladat kapta el, nem igaz? Úgy nézel ki ezen a képen, mint akit a kutya szájából rángattak ki – jegyezte meg nyers őszinteséggel. – Jobb lesz, ha kitatarozunk egy kicsit, hogy a következő képeken jobban mutass.

– Kösz, Rubes – nevetett Clara.

Ruby Munroe volt a legjobb barátnője és az utóbbi időben a könyvtári asszisztense.

– Nem képesített, mint a mi Claránk – mondta Ruby mindenkinek, aki megkérdezte, és azoknak is, akik nem. – Én buta vagyok, mint a föld.

Csakhogy ez nem volt igaz. Több bátorság és ravaszság volt benne, mint a legtöbb férfiban, akit Clara ismert. Az elemi iskola óta legjobb barátnője pimaszabb vakmerőséggel robogott végig az életen, mint az átlagos Bethnal Green-i emberek. Ruby világában semmi sem volt lehetetlen; nem volt olyan dolog, amit ne lehetett volna helyrehozni vagy megbeszélni.

Az igaz, hogy Clara válogatta a könyveket, felügyelte a katalogizálást és kezelte a Brown-féle kölcsönzési rendszert, ő válaszolt a bonyolultabb érdeklődésekre, és ő végezte a bibliográfiai kutatást. De Ruby rendelkezett azzal a készséggel, amellyel képes volt kapcsolatot teremteni az élet hatalmas spektrumát képviselő emberekkel, akik megfordultak a könyvtárban.

– Ó, kicsikém, te sírtál! – Ruby kioldozta a kendőjét, és vágott egy grimaszt. – Rá gondoltál?

Clara bólintott.

– Duncanre vagy Peterre?

– Valójában mindkettőre. Csak ez a díj elgondolkodtatott, hogy mennyire élvezték volna ezt az estét.

Ruby a fejét csóválta.

– Ez a te estéd, Clara Button. Gyorsan elszívunk egy bagót, és igen, tudom, tilos a dohányzás a könyvtárban, de egy estére kivételt tehetsz. Aztán, amíg te átöltözöl ebbe – beletúrt a spárgaszatyrába, és előhúzott egy teljesen alkalmatlan, tűzpiros öltözéket –, én gyorsan keverek magunknak egy szíverősítőt.

Clara érezte, hogy a sav marja a gyomrát.

– Azt hiszem, nem tudom ezt végigcsinálni.

– Két aszpirin meg egy jókora korty gin bármit képes megoldani, Cla! – Ruby elvigyorodott, rágyújtott egy fekete Sobranie-re, és egy laposüvegből bőséges adagot töltött az átlátszó folyadékból két lekvárosüvegbe. – Az East End felét rávetted, hogy olvassanak a győzelemért. Most csak köszönetet akarnak mondani ezért. A rossz idők kedveznek a könyveknek – folytatta. Egy húzásra felhajtotta az italát, és megborzongott. – A pokolba, ennek aztán van ereje! Te létfontosságú fogaskerék vagy a háborús gépezetben, úgyhogy élvezd ki a pillanatodat, leányzó!

– De Rubes, nem gondolod, hogy ez a díj, az időzítése éppen ma estére, nem a legszerencsésebb?

– Meglehet – vont vállat Ruby. – Ezt úgy hívják, hogy eltemetni a rossz hírt. Hangsúlyozd az óvóhely pozitívumait, hogy elrejtsd a múltját. Bárki képes ezt átlátni.

– De bánod? – erősködött Clara. – Mindazok után, amiken te meg a mamád átmentetek? Nem beszélve az óvóhelyen élő emberek feléről. Egyetlen ember sincs itt lent, akit ne érintett volna az az este.

Ruby összeszorított szájjal mosolygott, majd felkente a vörös ajakrúzst.

– Megtörtént. Nincs senki az óvóhelyen, aki ne veszített volna el valakit. Na, gyerünk, csipkedd magad! Öltözz át!

– Arra gondoltam, ebben leszek – válaszolt Clara, lepillantva szokásos öltözékére, a hosszúnadrágba betűrt blúzra.

– Holnap minden újság címlapján ott virítasz. Nem nézhetsz ki úgy, mint egy vénlány.

– Nem állok messze tőle – nevetett Clara.

Ruby felvonta ceruzával kihúzott szemöldökét.

– Viselkedj! Csak huszonöt éves vagy.

– Rendben, de ennél meghúzom a határt! – Clara elfintorodott, amikor a vörös ruhára nézett.

– Majd megbeszéljük, miközben átöltözöl – kacsintott Ruby, foga közé szorítva a cigarettáját.

Fél órával később a tűzpiros ruhában, Ruby egyik szédítően magas sarkú cipőjével a lábán Clara belépett a kis könyvtárba, amelyet még sosem látott ilyen zsúfoltnak. Minisztériumi tisztviselők keveredtek a sajtó képviselőivel és a rendszeres könyvtárlátogatókkal. A boltozatos mennyezetű alagút akusztikájának köszönhetően Clara úgy érezte, mintha az agyában robbannának a felerősödött hangok. A szomszédos óvóhelyi színház aznap este egy orosz operaénekest látott vendégül, és amikor a férfi beénekelt az esti előadáshoz, telt hangja úgy gördült végig az alagútban, mint egy földalatti-szerelvény.

Mrs Chumbley, az óvóhely túlbuzgó helyettes vezetője mindent elkövetett, hogy visszatartsa a kíváncsi óvóhelyi gyerekeket, akik ott lármáztak, hogy bejuthassanak a könyvtárba, és elcsenhessenek egyet a kolbászos tekercsekből.

Clara megpillantotta Maggie Mayt és legjobb barátnőjét Mollyt Sparrow, Ronnie és Tubby társaságában, meg a többi Alagúti patkányt, ahogy nevezték magukat, amint négykézláb bekúsznak.

Clara rájuk kacsintott. Sokkal szívesebben ült volna cipő nélkül, törökülésben a padlón, felolvasva a gyerekeknek, mint hogy itt legyen felcicomázva, mint valami cirkuszi majom. Eve Garnett egyik könyvének a felénél jártak, és már néhány fejezet után a Ruggles család kalandjai ellenállhatatlannak bizonyultak.

– Kifelé! – harsogta Mrs Chumbley, megpillantva a csoportot, és megragadta Sparrow gallérját.

Valaki finoman megveregette Clara vállát. Megfordult, és látta, hogy az egyik rendszeres könyvtárlátogató, Mr Pepper, egy idős úriember és a felesége az, akiket két éve kibombáztak az otthonukból, és azóta itt éltek a földalattiban.

– Nem rabolom az idejét, kedvesem – mondta a férfi. – Egy kicsit zajos itt a feleségemnek, úgyhogy visszavonulunk az ágyunkhoz. Csak azt akartam mondani, hogy szívből gratulálunk a kitüntetéshez. Ez a könyvtár a legjobb dolog, ami történhetett ezzel az óvóhellyel.

Elmosolyodott, amitől ráncok hálója futott szét a szeme körül.

– Köszönöm, Mr Pepper. Maga az egyik leghűségesebb olvasóm. – A férfi feleségére pillantott. – Nem sokan mondhatják el magukról, hogy két hét alatt végeztek a Háború és békével.

– Az utolsó betűt is elolvasta az otthoni gyűjteményünkből, mielőtt kibombáztak bennünket – mondta halkan az asszony. Clarának közel kellett hajolnia, hogy hallja az idős hölgyet, akinek Yardley levendulaillata volt, és nagyon puhának tűnő arcbőre.

– Nagy csapás volt neki a könyvtára elvesztése – folytatta Mr Pepper –, de amikor rátalált a maga kis háborús könyvtárára, visszatért az életkedve. – Imádattal nézett a feleségére. – Sajnos a látásom miatt nem tudok annyit olvasni, mint hajdanán, de meg kell mondanom, ez volt nekem a luxus és a menekülés az utóbbi néhány évben. El sem tudom mondani, milyen jót tett velem, Mrs Button.

– Ugyan, Mr Pepper – mondta csipkelődve Clara –, már három éve ismer, szólítson Clarának.

– Mindig is ragaszkodott a formalitásokhoz. Ez onnan ered, hogy sokáig volt iskolaigazgató – mosolygott Mrs Pepper. – Most már nem tudja megváltoztatni, kedvesem. Mielőtt megyünk, mondanék még valamit. Van egy unokatestvérünk Pinnerben, aki a lomtalanításkor megszabadulna néhány könyvétől. Rávettük, hogy inkább adja nekünk, így felajánlhatjuk a maga könyvtárának.

– Ó, ez remek!

– Nagy könyvmoly. Különösen a krimiket szereti. Szép gyűjteménye van Agatha Christie, Dorothy L. Sayers és Margery Allingham műveiből. Kérné őket?

– Tud a kacsa úszni? A történelmi romantikusok mellett a krimik a legtöbbször kikölcsönzött könyvek. Valósággal lerepülnek a polcokról.

– Azt gondolnánk, hogy az emberek elég erőszakkal találkoznak a való életben – jegyezte meg Mr Pepper.

– A rejtély, a feszültség miatt olyan népszerűek a krimik. Ez a tökéletes ellenszere ennek a háborúnak – tűnődött hangosan Clara.

– Egyszerűen bizarr!

Mrs Chumbley alakja tornyosult föléjük. Clarának még a magas sarkú cipőben is nyújtogatnia kellett a nyakát, hogy felnézhessen rá. Szegény Mrs Chumbley. Sosem volt férjnél. Csak udvariasságból hívták Mrs-nek. Az arca kizárólag egyetlen érzelmet volt képes kifejezni: rosszallást.

– Inkább Mills & Boon-olvasó? – mosolygott Mr Pepper.

– Ne legyen nevetséges!

– Akkor mit szeret olvasni, Mrs Chumbley? – érdeklődött Mrs Pepper udvariasan.

– Olvasni? – vágott vissza gúnyosan a nő. – Aztán honnan lenne időm olvasásra? Minden percemet leköti, hogy gondoskodjam róla, simán menjenek a dolgok ezen az óvóhelyen. Tubby Amos, teszed le, de ebben a minutumban!

– Én nem bánom, ha ők… – kezdte Clara.

– Tudom, melyik ágyon alszol, és beszélek az anyáddal! Hol tartottam? Ó, igen, majd olvasok, miután sikerült kifüstölnünk a hitlerizmust a világból!

– Ugyan, Mrs Chumbley, nem bűnös dolog olvasni – jegyezte meg Mr Pepper. – Mrs Button biztosan tudna ajánlani valamit, ami tökéletes lenne magának. Úgy tűnik, különös tehetsége van ahhoz, hogy összehozza az embereket a nekik való könyvekkel.

Mrs Chumbley megenyhülve nézett Mr Pepperre. Az idős úriember nagy tiszteletnek örvendett az óvóhely lakói között, és még Mrs C sem volt felvértezve elbűvölő modorával szemben.

– Talán – felelte nagy hangon. – De csak ha tanulni lehet belőle. Nemrég olvastam egy szakkönyvet a háborús sebekről és törésekről. Nagyszerű volt!

– Lebilincselőnek hangzik – jegyezte meg szárazon Ruby, amint odasiklott melléjük, nem is egy, hanem két férfi karjába kapaszkodva. Jobb lesz, ha Georgette Heyer összeszedi magát. – Clara, drágám, elnézést, hogy zavarok, de van itt néhány ember, akikkel muszáj megismerkedned. Ő Rupert Montague miniszter úr, és az utóbbi félórában hiába próbált beszélni veled – mondta Ruby az alacsonyabb férfi felé fordulva.

Clara abban a szerencsétlen helyzetben találta magát, hogy a tűsarkú cipőben vagy öt centivel a miniszter fölé magasodott.

– Ő pedig Mr Pink-Smythe.

– Pinkerton-Smythe – javította ki a férfi, majd előhúzott egy zsebkendőt, és megtörölte a fejét. Ez azzal a szerencsétlen eredménnyel járt, hogy a néhány hajfürtje úgy felmeredt, mint az antenna.

– Ő a Könyvtári Bizottság elnöke. Vagyis az új főnökünk – magyarázta Ruby.

– Örvendek, hogy megismerhetem – üdvözölte Clara. – Örömmel várom a közös munkát.

Aztán a minisztériumi emberhez fordult, és közben azt kívánta, bárcsak ne hagyta volna, hogy Ruby rábeszélje erre az öltözékre.

– Isten hozta a mi kis könyvtárunkban a földalattiban, miniszter úr.

– Szóval maga az a könyvtáros, akiről mindenki beszél – mondta a férfi széles mosollyal, és lelkesen megrázta Clara kezét. – Ez a hely igazán különleges. Sosem gondoltam volna, hogy megérem a napot, amikor lejövök a földalattiba, és ott könyveket találok a szerelvények helyett. Milyen mélyen lehetünk? Tizennyolc, húsz méterre?

– Huszonnégy méterre. Ez az egyetlen hely Bethnal Greenben, ahol nem lehet hallani a bombákat – válaszolt büszkén Clara.

– Bocsássa meg a tudatlanságomat, de mi történt a szerelvényekkel?

– A Bethnal Green befejezetlen állomás volt a központi vonalon, amely Mile Endet köti össze a Liverpool Street állomással – magyarázta Clara. – A háború kitörésekor felfüggesztették az építkezést. Az állomást bezárták, és a patkányoknak hagyták, amíg a bombázások el nem kezdődtek.

– És hogy nyitották ki ennek a – tárta szét a karját ámulva – föld alatti falunak? Már ha ez nem tűnik túl ostoba kérdésnek.

– Szó sincs róla. Mindnyájan, akik idelent élünk és dolgozunk ebben a másik Londonban, gyakran gondolunk úgy magunkra, mint egy titkos falu lakóira. – Clara ragyogó tekintettel nézett körül. – És nagyon büszkék vagyunk a mi kis közösségünkre. Nem sok földalatti-állomás dicsekedhet háromemeletes ágyakkal ötezer fő számára, könyvtárral, színházzal, ahol zenés műsorok vannak, prózai előadások és táncleckék…

– És egy versenyzongorával – vágott közbe Ruby.

– Úgy van. Nem említve az óvodát, a kávézót, az elsősegély-állomást nővérekkel és orvosokkal, és ez mind a föld alatt – folytatta Clara.

– Még saját fodrászunk is van – kacsintott Ruby, végigsimítva a kontyán.

– Hallja, ahogy az operaénekes gyakorol a szomszédban? Ma este fellép. A jövő héten pedig a Sadler’s Wells Balett-társulatot láthatjuk.

– Te jó ég! Kultúra, könyvek és egy közösség. Talán nekem is ide kellene költöznöm, ha az itteni élet ennyi mindent kínál.

Clara érezte, hogy megnyugszik. Erről szívesen beszélt: az óvóhely és az itt élő emberek életéről. Fura közösséget alkottak – a földalattiban éltek, de nem mentek sehova. Clara számára fogékony közönség voltak. Az ő kis könyvtára ennek a föld alatti közösségnek a szilárd központja volt, a falusi kút kulturális megfelelője.

– Bámulatos, hogy mi van az ember lába alatt, amiről valójában nem is tud – tűnődött hangosan a miniszter. – Hogyan kezdődött mindez?

– Az emberek nyittatták ki ezt a helyet – válaszolt lelkesen Clara. – Mindenkiben volt kellő büszkeség, és az utcai óvóhelyek egy kutyának sem feleltek volna meg. A kis Phoebe papája volt az, aki „megszerezte” – ujjaival mutatta az idézőjelet – a kulcsokat a Blitz első hetében. A családok pedig beözönlöttek, több ezren, biztonságot keresve.

Ruby nevetett.

– Az öreg Harry rémes szerencsejátékos, fogadna a falon mászó két légyre is, de a családja életét nem volt hajlandó kockára tenni.

– Nem hinném, hogy a miniszter úr hallani szeretne Bethnal Green felforgató elemeinek törvénytelenségeiről – vetette közbe sietve Mr Pinkerton-Smythe.

– Épp ellenkezőleg – válaszolt a miniszter. – Lenyűgözőnek találom. Tudom, a Whitehallban volt némi félelem az óvóhely-mentalitástól, hogy az emberek leereszkednek a mélybe, és soha többé nem jönnek fel, de nyilvánvaló, hogy itt nem ez a helyzet.

– Szép is lenne – mondta gúnyosan Ruby. – Napközben az emberek munkába járnak. Dolgozó emberek vagyunk, nem vakondok!

A miniszter harsányan nevetett. Láthatóan nagyon tetszett neki Ruby.

– Van kvarclámpájuk – kérdezte aztán –, hogy ellensúlyozzák a napfény hiányát?

– Nincs, uram – válaszolt Clara. – Azt hiszem, hozzászoktunk, hogy a föld alatt dolgozzunk. Viszont vannak hurutos megbetegedések, és a szag az alagutakban némileg, hogy is mondjam, nehéz.

– De a reggeli fertőtlenítés általában megoldja – tette hozzá Ruby.

– És hol vannak a latrinák? – érdeklődött tovább a férfi.

– Latrinák! – visított fel Ruby, Clara pedig megmerevedett. – Amikor először lejöttünk, egy vödröt használtunk. Most legalább vannak hordozható Elsan vécéink. Muszáj fejlődnünk, igaz, Cla! – kacagott Ruby, aki híres volt Bethnal Greenben a harsány nevetéséről.

– Kezdetben mindnyájan a nyugati irányú alagutakban aludtunk – magyarázta Clara. – De három hónappal a bombázások kezdete után a tanács hivatalosan is kiadta az állomást a londoni Közlekedési Vállalat igazgatóságának.

– És itt kerültem én a képbe – ragadta magához a szót Mrs Chumbley. – Kisikáltuk az alagutakat, lemeszeltük a falakat, és óvóhelyi bizottságot alakítottunk. Ha az ember el akar intézni bármit is, szükség van egy bizottságra, nem igaz?

– Maga pedig…? – érdeklődött a miniszter.

– Mrs Chumbley, helyettes óvóhelyvezető Mr Miller alatt. Rajtunk kívül van tizenkét teljes munkaidős felügyelő, plusz az óvoda, a színház, a kávézó és a könyvtár személyzete.

– De árulja el nekem, miért alszanak az emberek még mindig idelent?

– A lakhatás miatt – válaszolt Clara. – Kétségbeejtő hiány van lakható otthonokból. Továbbá megszokták az emberek, és szeretnek itt lent. Néhány gyerek számára ez az egyetlen biztonságos otthon, amit valaha ismert. – Némi habozás után folytatta. – Ezzel nem azt akarom mondani, hogy itt nem értek minket tragédiák. Hallotta…

– Nem lépnénk tovább? – szólalt meg Mr Pinkerton-Smythe, belefojtva Clarába a szót.

– Jó ötlet – felelte a miniszter. Megköszörülte a torkát, és csendet kért. – És most, minden további hűhó nélkül szeretném átadni Mrs Buttonnek az „Olvassunk a győzelemért!” hivatalos elismerő oklevelét.

Clara visszanyelte a dühét. Miért nem engedik meg nekik soha, hogy beszéljenek róla? Miért kell mindig álszentül feláldozni a gyászukat?

Az anyósa arca villant fel előtte nyugtalanító módon. A sietős temetés. Az orvos szavai. Szedje össze magát!

– Clara… – sziszegte Ruby, és oldalba bökte a könyökével. – Jól vagy?

– Elnézést – motyogta. Lassan kifújta a levegőt, és megérintette a torkát.

Az új főnöke, Mr Pinkerton-Smythe kíváncsian meredt rá.

A miniszter a könyvtári pulthoz terelte a Picture Post fotósát.

– Bert, legyen szíves, készítsen egy fotót rólam és Clara Buttonről, Nagy-Britannia egyetlen földalatti-állomáson működő fiókkönyvtárának vezetőjéről. Ő az „Olvassunk a győzelemért!” új címlaplánya.

– Valóban? – kérdezte Clara pislogva, amikor a fényképezőgép vakuja az arca előtt villant.

– De mennyire! Mindenki erről a könyvtárról beszél. A Whitehallba is elért a híre… – Lehalkította a hangját. – Még Churchill is tud erről a kis helyről. Igazi propagandacsemege.

– Köszönjük mindnyájuknak, hogy csatlakoztak ma hozzánk itt, a föld alatt.

Végre elcsendesedett a könyvtár. Clara látta, hogy Mr Pepper és a felesége kioson az ajtón, és azt kívánta, bárcsak velük tarthatna.

– Az ellenség megpróbálja a kétség és elégedetlenség bomlasztó gondolatával megfertőzni az agyunkat, abban a reményben, hogy felőrli a morálunkat. Folyamatosan tudatosítanunk kell magunkban az ügyeket, amelyek a konfliktus alapjául szolgálnak, és hogy mi forog kockán. Ehhez elengedhetetlenek a könyvek. A Bethnal Green Óvóhelyi Könyvtár a nemzeti ügynek tesz szolgálatot, amikor anyagot és lehetőséget nyújt az olvasáshoz.

Mindenki ráfüggesztette a tekintetét, és Clara legszívesebben becsukta volna magát egy könyvtári könyvbe.

– Amikor a könyvtárat találat érte, megölve a személyzet rangidős tagját, nem sok leányzóban lett volna meg a bátorság, hogy vállalja a feladatot. Ahogy csökkennek a könyveladások, és a papírhiány miatt ritkán jelennek meg új könyvek, egy állami tulajdonban lévő, államilag finanszírozott könyvtár nagy jelentőségre tesz szert.

Ismét villantak a vakuk, a riporterek lázasan írtak, Clara pedig azért imádkozott, hogy érjen már véget a beszéd. Ám a miniszter churchilli finisre készült.

– A könyvtárak az oktatásunk motorjai és a menekülésünk eszközei, sosem volt még fontosabb szerepük életünk alakításában. Kérem, fogadja ezt az oklevelet, mindenkinek a hálás köszönetével a Whitehallból.

Clara átvette a bekeretezett oklevelet, és tudta, hogy valamit mondania kell.

– Arra biztattak minket, hogy harcoljunk a győzelemért, hogy ássunk a győzelemért, és spóroljunk a győzelemért. Akkor abból sem származhat baj, ha azt javasoljuk, hogy olvassunk a győzelemért – fejezte be mosolyogva.

Az emberek tapsoltak, és Clara nevetett, amikor Ruby a szájába véve az ujjait, fülsiketítően füttyentett, elfojtva a szomszédban az operaénekes hangját. Az Alagúti patkányok ujjongtak és a lábukkal dobogtak az ajtó előtt. Mrs Chumbley a tömegen keresztülcsörtetve elindult feléjük.

– Egek! – mondta a miniszter. – És én még azt hittem, a könyvtár csendes hely.

– Ez nem – felelte Ruby, egy poharat nyomva Clara kezébe. – Ez mindig ilyen. Különösen, amikor esténként a meseidőt tartjuk a gyerekeknek.

– Remek! Fogjuk meg őket, amikor még kicsik, és egész életükben olvasók lesznek.

Clara egyetértően bólintott.

– Pontosan. De nem csak a kicsikről gondoskodunk. Hetente mozgókönyvtári szolgáltatást kínálunk a helyi gyárban dolgozó lányoknak minden péntek délután. Ha ők nem tudnak idejönni…

– Akkor elviszik hozzájuk a könyvtárt – fejezte be a férfi. – Ez pedig mivel is történik?

– A Bibliobusszal.

Clara nagyon büszke volt a régi, 1935-ös Morris 25 HP szedánra, amelyet a Bethnal Green Roadon működő Kearley és Tonge torta- és kekszgyár adományozott nekik. A „Házhoz megy a könyvtár” szolgáltatás rendkívül népszerű volt, különösen a helyi gyári lányok körében, akik igényelték a heti románcadagjukat.

– Szerintem csodálatos, hogy maga ennyire összhangban van a Whitehall véleményével. A könyvtárosoknak erőteljesen kell ösztönözniük az olvasást a győzelemért. – A miniszter kezdett lázba jönni, ahogy egyre jobban belemelegedett a témába. – Javasolni fogom, hogy készítsenek magával interjút a The Timesban. Ők az elszegényedett kerületekben lévő könyvtárak működését vizsgálják.

– Hát, nem is tudom – habozott Clara.

– Ne legyen szégyenlős, kedvesem – mondta a miniszter.

Clara női ösztöne érzékelte, hogy Mr Pinkerton-Smythe-ból rosszindulat sugárzik.

– A mi célunk az, miniszter úr, hogy emeljük az olvasás színvonalát – szólt közbe a férfi feszes mosollyal. – Erkölcsi kötelességünk kiművelni az olvasókat, nem igaz, Mrs Button? Rettentő sok… – itt vetett egy pillantást Clara könyvespolcaira – szellemi ópium érhető el jelenleg. Pihekönnyű. Fura. Rettentően unalmas románcok. Könyvek, amiket félműveltek írtak a műveletleneknek.

Clara érezte, hogy elszorul a melle.

– Teljes tisztelettel, uram, ellent kell mondanom. Peter… a kollégám, abban hitt, hogy a könyvek igazi hivatása a szórakoztatás.

Sóvárogva gondolt arra az emberre, aki ápolta benne az olvasás szeretetét, biztatta a szüleit, hogy engedjék felvételizni a spitalfieldsi középiskolába, őt pedig bátorította, hogy könyvtárosdiplomát szerezzen.

– Kik vagyunk mi, hogy megmondjuk az embereknek, mit kéne és mit nem kéne olvasniuk? – folytatta.

– Ez így van, nemde? – fordult a miniszter Mr Pinkerton-Smythe-hoz. – A háború kitárta a közkönyvtár kapuit sok olvasónak, akik korábban csak a filléres könyvtárba jártak, és nem szeretnénk elveszíteni őket.

– Figyeljen ide! – vakkantotta Mr Pinkerton-Smythe. – Nagyra értékelem a fiatalos energiáját, Mrs Button, de ne felejtsük el, hogy könyvtárosként az a feladatunk, hogy ne fogadjuk el ellenállás nélkül, és ne szolgáljuk ki az ízléstelenséget, hanem orvosoljuk ezt a szomorú helyzetet, amilyen gyorsan csak tudjuk, és műveljük az olvasóinkat.

Clarában elpattant valami.

– Nem! – Lecsapta a poharát a pultra. – Maga téved! A nők ezen az óvóhelyen kétségbeesetten a menekülésre vágynak, nem a művelődésre.

– Ha csak annyi energiájuk marad, hogy szemetet olvassanak, akkor nagy szolgálatot tennénk nekik, ha megakadályoznánk, hogy egyáltalán olvassanak – vágott vissza a férfi.

– Megakadályozzuk, hogy olvassanak! – kiáltott fel Clara. – Maga szerint mit kellene tennem? Máglyát raknom a peronon az összes románcból, és elégetnem őket? Ez Hitler módszere!

Ruby és a miniszter megrökönyödve hallgatta a heves szóváltást.

– Nahát, nahát – nevetett fel a miniszter. – Amint látja, Mr Pinkerton-Smythe, a maga ifjú könyvtárosa nem egy szelíd lélek. Inkább csupa tűz.

Csend telepedett rájuk. A miniszter a karórájára pillantott.

– Bármennyire kedvelem is az erőteljes vitákat, sajnos mennem kell. Vár az autóm.

Mindenkivel kezet fogott.

– Mrs Button, még egyszer, örülök, hogy megismertem. Mr Pinkerton-Smythe, legyen résen. Nagyon heves könyvtárosa van. Az embereim majd jelentkeznek a The Times-interjúval kapcsolatban.

– Nekem is mennem kell – motyogta Mr Pinkerton-Smythe. – Hamarosan újra eljövök, és folytathatjuk.

A hangjából csöpögött a méreg. Sarkon fordult és kiviharzott Clara könyvtárából.

– Hajtsd fel az italodat! – mormolta Ruby, teletöltve a poharát. – Szükséged lesz rá, ha meglátod, ki lépett be éppen.

Clara megfordult, és poharat tartó keze megdermedt félúton a szája felé.

– Anya! Hát eljöttél.

Az anyja vonallá préselte az ajkát.

– Kérlek, mondd, hogy nem ebben fotóztak le! Úgy nézel ki, mint egy örömlány! Az anyósod még mindig gyászruhában jár, ugye tudod.

– Nem örülhetnél velem, anya…? – Elhalt a hangja az anyja könnyes szeme láttán. Hogy csinálja ezt? Szinte parancsra tud sírni.

– Hála az égnek, hogy az apád nem látja – sírta az asszony, előhúzva a zsebkendőjét.

Clara nagyot nyelt, mert felidéződött benne a Duncan sírjánál zokogó szülei képe. Senki sem okolta őt nyíltan a történtekért, de a vádaskodás tisztán érezhető volt a tekintetükben.

Hányszor találkozott velük azóta? Három, talán négy alkalommal a négy év alatt? És ott volt az a kínos színjáték tavaly karácsonykor.

– Csak szerettem volna, ha eljössz a könyvtárba, és megnézed, mit csinálok. Azt gondoltam, ez talán segít, hogy megértsd, miért dolgoztam tovább.

– Nos, nem értem. Hiba volt idejönnöm. Azt reméltem, mostanra már meggondoltad magad, és abbahagytad.

Clara lehalkította a hangját, mivel észrevette, hogy az emberek őket bámulják.

– Anya, dolgoznom kell. Duncan elment, és én nem tudom visszahozni, de legalább itt, a könyvtárban segítek az embereknek. – Az anyja keze után nyúlt. – Különben is, most háborús munkát végzek. Ha akarnám, sem tudnám abbahagyni.

Az anyja kiszabadította a kezét.

– Neked senki nem parancsol, igaz, nagysága? Mindig ilyen voltál, már gyerekkorodban is.

Megfordult, hogy menjen.

– Anya, maradj, kérlek – könyörgött Clara.

– Sajnálom, drágám, de nem. Így döntöttél. És most vállalnod kell a következményeket. Én mosom kezemet.

Szorosabbra húzta a kendőjét, és elment. Mögötte szinte tapintható volt a levegőben a rosszallása.

Clara bénultan bámult utána. Aztán lenézett az oklevélre. Lehet, hogy épp most áldozta fel a családját a könyvtárért?

2

Ruby

Amikor bombák hullottak Nagy-Britanniára, másra sem vágytak az emberek, mint hogy elzárják magukat a borzalmaktól, és elmeneküljenek a képzelet izgalmat kínáló világába. Ezt az új világot az irodalmi művek lapjain találták meg.

Dr. Robert James történész, egyetemi docens, Portsmouthi Egyetem

RUBY BELERÚGOTT az utolsó összecsukható asztal keresztlécébe, és visszavonszolta a szomszédos olvasószobába. Előhúzta kedvenc Renegade Red rúzsát a dekoltázsából, és egy kés lapját használva tükörnek, vastagon újrafestette a száját.

– Azt hiszem, elmondhatjuk, hogy ez sikeres volt – jegyezte meg, és figyelmesen nézett a késre, hogy ellenőrizze, nem került-e a fogára a rúzsból.

– Valóban? – nyögött fel Clara. – A saját anyám kitagadott, az új főnökünk pedig utál engem.

– Ó, Cla! Te meg a mamád. Nagyon különbözőek vagytok. Majd megbékül.

Clara a fejét rázta.

– Ezúttal nem. Azt hiszem, most komolyan gondolja.

Ruby ránézett szép, ijesztően intelligens, jószívű barátnőjére, és eltöprengett azon, hogyan eredhet egy ilyen remek ember Henrietta Buckley méhéből.

– És miért neveztem az új főnökünket mini-Hitlernek? – sóhajtott Clara.

Ruby az üveg gin után nyúlt, és riadtan észlelte, hogy üres.

– Mert az. Méghogy megtiltani a nőknek, hogy olvassanak! Pöffeszkedő seggfej.

– Az igaz, de nem akarom, hogy az ellenségünk legyen.

Ruby az órájára pillantott, és nagyot nyelt. Itt az idő. Hogy lesz képes megtenni? Még nem ivott eleget.

Kissé reszketett a keze, ahogy újabb cigarettára gyújtott.

– Felmenjünk, Rubes? – kérdezte halkan Clara. – Negyed kilenc van. Egy perc, és kezdenek.

– Én… nem hiszem, hogy képes vagyok rá, Cla. Inkább itt várok.

Clara megszorította a kezét.

– Ígérem, hogy nem eresztem el a kezed. Gyere! Tegyük meg! Belláért.

Bella. Ruby egy éve nem mondta ki a nevét, amióta meghalt, épp ezen az estén, de nem volt olyan pillanat, amikor ne jutott volna eszébe a húga. Amikor ne kínozta volna a gondolat: bárcsak…

Clara bezárta a könyvtárat, és végigmentek a peronon. A cipőjük sarka kopogott a betonon, majd a mozgólépcsőn, ami nem mozgott.

Odafent a jegypénztáraknál két férfi, akik az ellenkező irányba mentek, elismerően nézett Ruby domború idomaira. Ruby megvető pillantást vetett rájuk, aztán riadtan észbe kapott, hogy az egyikkel jó egy hónapja, egy ködös, gin áztatta éjszakán az ágyban kötött ki.

– Megfeleltek a szendvicsek? – kiáltott egy teát töltő, alacsony, kötényes hölgy a kávézó átadóablaka mögül.

– Tökéletesek voltak, Dot – kiáltott vissza Ruby.

– Bármikor jöhettek, drágám, tudod. Clara, tegyél el nekünk valami jót. Holnap beugrom érte, édeseim.

– Mihez volna kedved?

– Erroll Flynnhez, meg egy ütős ginhez – kacarászott a nő –, de ennek hiányában beérem egy könyvvel.

– Van valami kívánságod?

Dot kacsintott a hatalmas teafőző gőzfelhője mögött.

– Ha szerepel benne a szenvedély vagy a zihálás szó, akkor megfelel, kedves.

– Szerintem Denise Robinstól a Gypsy Lover pont neked való… – jelentette ki Clara.

– Te válaszd ki, kedvesem. Még sosem okoztál csalódást.

– Add csak oda neki Denise könyvét – szólt közbe csipkelődve Ruby. – Melyik nő mondhatna nemet egy cigány szeretőre egy esős délután?

Dot harsányan nevetett, Ruby pedig rájött, hogy a trágár vicceivel és a felelőtlen viselkedésével jó úton van ahhoz, hogy önmaga karikatúrája váljon belőle. Bethnal Green bögyös szőkesége… a jószívű lotyó… fenn az ernyő, nincsen kas… játssza az úrinőt, de valójában végtelenül közönséges. Fura, milyen sok kifejezés van azokra a nőkre, akik nem a szabályok szerint játszanak. Még a beceneve, a „Rubinajkú” is inkább illett egy szaftos képregénybe, mint egy hús-vér nőnek.

De mi volt az alternatíva? Egyik napról a másikra megőszüljön, és kezdjen robotolni, mint az anyja? Kösz, nem. Ki fogja használni mindazt a szexuális szabadságot, amit a háború nyújtott neki, mert, legyünk őszinték, amint a háborúnak vége, ezt már nem nézik jó szemmel.

– Pimasz fruska – mondta Dot. – Pá-pá, lányok, sok szerencsét. Holnap találkozunk, ha Isten is úgy akarja.

– Ha Isten is úgy akarja – visszhangozta Ruby, amikor megálltak a rossz emlékű lépcső alján.

Clara megfogta a karját.

– Tartalak – mormolta.

Ruby érezte, hogy felületessé válik a légzése. Ne most, kérlek! Most nem ájulhat el.

Szorosan lehunyta a szemét, és lassan átment a húga sírján. Bella szép arca úgy siklott be a gondolataiba, mint a kés éle. A hirtelen sötétségben nem tudott szabadulni a kísértő képektől, amelyek visszarepítették ahhoz az esős szerda estéhez.

Sikolyok. Puffanások. Nyögések. Miért dobott valaki több száz ázott kabátot a lépcsőre? Aztán rádöbbent. A kabátokban testek voltak. Több száz vonagló, levegő után kapkodó test. Lehetetlen alakzatokban összegabalyodott végtagok, rózsaszínből bíborba forduló arcok. Egy borzalmasan áttekinthetetlen kripta, ahol képtelenség volt megállapítani, hol kezdődött az egyik test, és hol végződött a másik.

És ott volt Mrs Chumbley, aki a testek fölött áthajolva rángatta ki a gyerekeket az összezsúfolt testek közül, olyan erővel, hogy a cipőjük a tömegben maradt.

– Bella! Bella! – sikoltozott Ruby. Kezeket és lábakat rántott félre, amint kétségbeesetten próbált kiszabadítani embereket, hogy megtalálja a húgát.

De hiába. Akkor nem. Még öt nap telt el addig, amíg megtalálta a hullaházban. Az arcát cipőnyomok borították, gyönyörű vörös haja szétterült, mint megannyi lángnyelv.

Ruby látta magát, amint a húga testét tartja, és próbál életet dörzsölni azokba a jéghideg kezekbe. Zokogva. Mentegetőzve.

– Rubes? – Clara aggódó hangja visszarántotta a jelenbe.

Könnyek patakzottak az arcán, ahogy nekitámaszkodott a lépcsőház falának. Szólni sem tudott a kimerültségtől és a fájdalomtól. Nagy hullámokban járta át a félelem.

– Ismét megtörtént?

Bólintott.

– Tudom, mit akarsz mondani, Cla – szólalt meg végül –, de kérlek, ne tedd.

– Még meddig akarod magadat hibáztatni? – suttogta Clara.

– Valószínűleg, amíg meg nem halok.

Ruby reszketegen kapkodott levegő után, de mintha sosem jutna elég a tüdejébe. Ezt érezte Bella is a halála előtti pillanatokban?

Ruby lenézett a piszkos betonlépcsőre. Micsoda hely, hogy befejezd az életed! Milyen gyorsak voltak a hatóságok a lépcső letakarításában, miután a testeket elszállították! A haragja kiolthatta volna a bűntudatát, de nem tette. Inkább mintha erősödött volna.

Egy apró, zöld gyomnövény hajtott ki egy repedésből, a fény felé törekedve. Ruby eltűnődött, hogyan nőhet bármi is ott, ahol még mindig olyan sok borzalom visszhangzik.

– Rubes, nézz rám – könyörgött Clara. – Még ha nem késel el, ő valószínűleg akkor is belekerült volna ebbe a tömegbe.

– Azt hiszem, ezt már sosem fogjuk megtudni, nem igaz? Gyerünk. – Ruby igyekezett összeszedni magát. – Menjünk innen.

Amint felértek, hunyorogtak a csendes márciusi este kékes fényében. Szellő sem rezdült.

Valami fura némaság borult az állomás bejáratára. Még a madarak is elhallgattak, mintha csak úgy aláhullanának az égből. Eltartott egy ideig, míg Ruby szeme alkalmazkodott, mint mindig, amikor kilépett a föld alatti világból. Akkor vette észre, hogy az esti homályban száz vagy még több ember gyűlt össze az állomás bejáratánál.

Férfiak szövetsapkában, nők fekete kendőben. Még a légvédelmi szolgálat képviselői is ott voltak, és a speciális mentők, tisztelettel meghajtva a fejüket. A fehér fémsisakos mentősök nagy számban jelentek meg, vette észre meglepetten Ruby. Természetesen mindnyájan ott voltak akkor este. Szemtanúi voltak annak a látványnak, amely aztán évekig kísértette őket álmukban.

Bethnal Greent, a világ legzajosabb helyét megindító volt ilyen komornak és némának látni.

Kutatón nézte a tömeget, az anyját keresve. Rengeteg ismerős arc volt, amelyekbe belevésődött a fájdalom. Ott volt Maud, akinek két lánya, Ellen és Ivy lépdelt azon a lépcsőn, hogy sose térjenek vissza. Maud életben maradt, de úgy tűnt, elhatározta, hogy lassan megöli magát, és minden este eszméletvesztésig ivott. Alig volt olyan kocsma Bethnal Greenben, ahonnan nem tiltották ki. És ott volt Sarah. Mint sápadt kísértet állt a templom lépcsőjén. Azt rebesgették, hogy Sarah okozta a tömegszerencsétlenséget, amikor megbotlott és elesett a lépcső alján a kisbabájával a karjában. A baba meghalt. Sarah életben maradt. Aznap éjjel megőszült, és azóta földi pokolra ítélve alig hagyta el a Szent János-templomot.

Mellette állt Flo, némán zokogva. A húgát agyonnyomták odalent a földalattiban, a nővérét lefejezte egy teherautó az elsötétítés alatt. Ő maradt, középső testvérként, egymagában. Nem volt senkije. Bethnal Greenben az ember nem nyújthatta úgy ki a karját, hogy ne ért volna hozzá valakihez, aki puskaporos hordón ült.

Ám Rubyban, egy évvel Bella halála után, a fájdalom már nem fehéren izzott. Akkor úgy érezte magát, mint egy összegyűrt papírzacskó. Talán lassacskán kisimul valamikor.

– Ott van anya – súgta, amikor végre felfedezte Nettyt a lebombázott könyvtár előtt, a földalatti-állomás bejáratával szemben. Észrevette a rúzst meg a kopott kalapot. Elfacsarodott a szíve.

– Szép vagy, anya – mondta, amikor közelebb értek.

– Igyekeztem, Bella kedvéért.

Ruby lehajolt, és gyengéden megcsókolta az anyja arcát. Közben eltűnődött, vajon mikor lett az asszony ilyen vékony.

– Szóval mi történik?

– Már itt volt a pap, és mondott egy imát. Most az emberek virágokat, üzeneteket meg ilyesmiket hagynak. Én azt hoztam. – Egy százszorszéppel teli befőttesüvegre mutatott a lépcső tetején, az óvóhely bejáratánál. – Nem túl sok egy életért, igaz?

Ruby nem tudta, meddig álltak ott összeérő vállal, egyedül a gondolataikkal, de egyesülve a fájdalomban. Mindenesetre elég idő volt az emlékezésre.

Nem a te hibád. Hányszor mondta ezt Clara?

De kinek a hibája volt, hogy a húga meg százhetvenkét másik ember belezuhant abba a pokoli gödörbe aznap este? Botladozva, egymást lökdösve le a lépcsőn, míg ki nem préselődött a levegő a tüdejükből. Nem Sarah hibája volt, az biztos. Azt beszélték, a tanács írt a kormánynak anyagi támogatást kérve, hogy biztonságosabbá tehessék a bejáratot. Hogy beilleszthessenek egy középső korlátot, és kicserélhessék az elkopott lépcsőfokokat. A kérést elutasították. A vizsgálat eredményére még mindig vártak. Talán könnyebb volt hagyni, hogy az emberek magukat hibáztassák, mint hogy kiderítsék az igazságot.

Rubynak már régen az volt a véleménye, hogy a háborúban a munkásosztály csak ágyútöltelék volt. Ám arra csak tavaly jött rá, hogy ez a feláldozhatóság kiterjedt a hátországra is, ugyanúgy, mint a frontvonalra. Átkozottul régóta szenvedtek már azoknak a közönyétől, akik gazdagságban élték kiváltságos életüket. Nekik csak a föld alatti óvóhely viszonylagos biztonsága jutott, és csak azért, mert a saját kezükbe vették az ügyeket. Ruby vett egy mély lélegzetet, hogy megnyugodjon.

– Nézz a lábad elé, ember!

Ruby megfordult, és látta, hogy egy düftinkabátos, zömök férfi csörtet feléjük a néma tömegben.

– Na már csak ez hiányzott – sóhajtotta. – Azt hittem, ma elmegy valahová a haverjaival.

Netty szinte összezsugorodott.

– Arról volt szó, hogy ott lesz a dokkoknál egy szobor leleplezésén. Valami kereskedő szobra, akivel szerinte rokonságban vannak.

A férfi odaért hozzájuk, és morogva, birtoklón Netty mellé állt.

– Szervusz, drágám – mondta Netty, kipréselve magából egy mosolyt. – Azt hittem, egész estére elmész.

– Látom. Amint hátat fordítok, ez már itt is van, és parádézik nekem.

Ez?

– Senki nem parádézik, Victor! – csattant fel Ruby. – Lerójuk a tiszteletünket.

– Minek vagy így kiöltözve? – kérdezte a férfi, megpöccintve a felesége kalapját. – Disznófülből nem lesz selyembuksza, ugye tudod.

Jót nevetett a saját viccén.

– Részeg vagy – állapította meg Ruby.

– Van pénzed? – kérdezte a férfi, nem véve tudomást a mostohalányáról. Victor Walsh Ruby anyjának a második férje volt, akihez az apja halála után ment hozzá. Rejtély volt mindenki számára, hogy a kedves, szelíd Netty miért őt választotta.

– Sajnálom, kedvesem, nincsen.

– Hisz ma kaptál fizetést! – folytatta a férfi, felemelve a hangját a csendes tömegben.

– Sajnálom, kedvesem – ismételte meg zavartan Netty.

– Nem fizet neki? – fordult a férfi nagy hangon Clarához.

Netty hetente egyszer a könyvtárban takarított, amellett, hogy a városban vállalt takarítást, és részmunkaidőben gallérokat fordított ki.

– Kérlek, kedves, ne rendezz jelenetet! Persze hogy fizetett nekem Clara, de az elment a lakbérre, az ennivalóra meg a részletre.

Victor szó nélkül kikapta Netty kezéből a retiküljét. Elővette a pénztárcáját, és turkálni kezdett benne.

– Hagyd békén! – förmedt rá Ruby, és kirántotta a férfi kezéből a pénztárcát. – Még ha maradt volna pénze, akkor sem adná neked, te élősködő pióca.

– Valami baj van, Netty? – Mrs Chumbley alakja tornyosult föléjük.

Lehet, hogy Victor gazember volt, de még belőle is kiváltott némi tiszteletet az óvóhely helyettes vezetője.

– Minden rendben, igaz, kedvesem? – kérdezte.

Netty kényszeredett mosollyal felelt az asszonynak.

– Igen, igen, nincs semmi gond, Mrs Chumbley.

– Hazamegyünk – jelentette ki Victor, és átkarolta Netty vállát.

– Esküszöm, egy nap… – motyogta Ruby utánuk nézve. – Jobb lesz, ha megyek és segítek anyának. Megkapja a magáét, amint hazaérnek.

Clarához hajolt, és arcon csókolta.

– Csodás voltál ma, leányzó. Nagyon büszke vagyok rád.

Clara gyengéden megsimogatta a barátnője arcát.

– Kösz, Rubes. És ne felejtsd el: nem a te hibád!

Ruby utolérte a mamáját és Victort, és miközben a házuk felé tartottak, látta, hogy a nevelőapja nagy veszekedésre készül.

És valóban, amint beléptek a lakásba, piszkálni kezdte Nettyt.

– Hol a vacsorám?

– Csinálom, amilyen gyorsan tudom, kedvesem – felelte az asszony, őrült iramban pucolva a krumplit. Ruby is fogott egy hámozót.

– Segítek, anya.

– Köszönöm, drágám – mosolygott hálásan az anyja.

Victor leült az újsággal.

– Ha nem mentél volna el, hogy bolondot csinálj magadból, most nem kellene várnom – közölte, az újságot suhogtatva. – Még egyszer ne forduljon elő!

– Nem fog, kedvesem. Csak a tiszteletemet akartam leróni a mi Bellánk előtt.

A férfi felmordult.

Tudatlan barom.

Ruby megtartotta magának a gondolatait. Békére volt szükségük, ma este még jobban, mint máskor.

Netty pillanatok alatt elkészített három tányér sonkás tojást sült krumplival.

– Senki nem csinál ilyen sült krumplit, mint te, anya – jegyezte meg elismerően Ruby, miközben bőségesen meglocsolta ecettel. – Nem igaz, Victor?

– Elmegy – felelt a férfi, egy nagy adagot lapátolva a szájába, miközben tovább olvasta az újságot. – Nézzétek, itt arról a kereskedőről írnak, akivel rokonságban vagyok – mondta.

– És ki az? – kérdezte Ruby.

– Walsh báró.

– Vedd le az ékezeteket, és tegyél hozzá egy m-et. Akkor elhiszem, hogy talán rokonok vagytok – mondta Ruby pimasz mosollyal.

Nettyből kirobbant a nevetés, mielőtt elfojthatta volna.

– Ó, azt hiszed, hogy ez vicces, ugye? – kapta fel a fejét Victor.

Netty elsápadt.

– Nem, kedvesem, nem rajtad nevettem, csak a mi Rubynkon. – Remegni kezdett, amikor a férfi hátratolta a székét és felállt. – Tudod, hogy vág az esze, ez minden.

– Lássuk, ezt mennyire találod viccesnek – mondta a férfi halkan, a felesége mögé lépve.

Ruby szíve zakatolt, és hallotta, ahogy a vére zúg a fülében.

– Victor, hagyd – kérte. – Csak egy vicc volt.

– Ez vicces?

Azzal megragadta Netty nyakát, és lassan belenyomta az asszony fejét a tányérjába.

Anélkül, hogy levette volna Rubyról a tekintetét, a férfi előbb az egyik, majd a másik irányban végigtörölte az asszony fejével a tányért. Netty szeme kiguvadt a döbbenettől, miközben tojássárgája csöpögött az álláról.

– Sajnálom – mondta fuldokolva.

– Az ég szerelmére, Victor, hagyd abba! Nem kap levegőt! – sikoltotta Ruby.

Victor hátrarántotta Netty fejét, és ráborította a tányér tartalmát, szétszórva a sült krumplit és a tojásdarabokat a padlón.

– Ügyelj a szádra! Te is! Lemegyek a Camelbe.

Felkapta az újságot meg a kabátját, és kiviharzott a konyhából. Ahogy bevágódott mögötte az ajtó, megzörrentek az ablaküvegek.

Pillanatnyi döbbent csend után Netty a konyharuha után nyúlt.

– Kérlek, drágám – emelte fel reszkető kezét –, nem akarom hallani. Ő a férjem, és ennyi.

– Anya, kérlek… el kell hagynod.

– Csak tedd fel a teáskannát, légy szíves. Csinálok magunknak egy jó teát – motyogta az asszony, a foltokat dörgölve a linóleumról. – De elfogyott a tej. Ugorj le Mrs Smarthoz, és kérdezd meg tőle, tudna-e kölcsönadni egy keveset.

Ruby a legszívesebben ordított volna: Nem akarok egy átkozott csésze teát! Ki akarlak téged szabadítani innen, el ettől az állattól! Kétségbeesetten beletúrt a hajába. Ez… ez volt az, ami őt Bethnal Greenhez kötötte. Ami elől egy üveghez menekült, vagy egy idegen ágyába. Néha arra gondolt, ha nem volna Clara és a könyvtár, talán már nem is létezne.

A kabátjáért nyúlt, amikor az anyja megragadta a karját.

– Ugye nem hagysz el engem, drágám?

– Persze hogy nem, anya.

– Csak mert Bella után nem bírnám ki, hogy téged is elveszítselek – mondta aggódó mosollyal. – Most már csak mi ketten vagyunk, igaz?

– Ó, anya.

Ruby gyengéden megölelte. A gyomrát ismét görcsbe rántotta a harag.

Meddig lesz még képes üres ígéreteket tenni az anyjának? Mikor pattan el benne végleg valami? Az anyja iránti szeretete olyan volt, mint egy folyó hidak nélkül. Amin nem tud átkelni. Minden pofon, ütés és durva szó csak még mélyebbre nyomta az anyját a sárba.

Az az ember rétegről rétegre lehántotta Netty emberségét, míg hamarosan már mi marad majd? Elfelejthetik az „Őrizd a szépségedet!” háborús jelmondatot. A „Fogd be és tűrj!” sokkal realistább volt, legalábbis az ő köreiben.

– Nem megyek sehová – fogadkozott Ruby, megcsókolva az anyja arcát. – Megígérem. Te meg én, együtt a világ ellen.

Hátralépett, és biztatóan az anyjára mosolygott.

– Megyek és hozok tejet, rendben? Iszunk egy finom teát.

Ruby átlépte a megdermedt tojást, és kiment a levegőtlen lakásból. Amint látótávolságon kívül volt, eltűnt az arcáról a mosoly.