Tartalomjegyzék

1. Fejezet

2. Fejezet

3. Fejezet

4. Fejezet

5. Fejezet

6. Fejezet

7. Fejezet

8. Fejezet

9. Fejezet

10. Fejezet

11. Fejezet

12. Fejezet

13. Fejezet

14. Fejezet

15. Fejezet

16. Fejezet

17. Fejezet

18. Fejezet

19. Fejezet

20. Fejezet

21. Fejezet

22. Fejezet

23. Fejezet

24. Fejezet

25. Fejezet

26. Fejezet

27. Fejezet

28. Fejezet

29. Fejezet

30. Fejezet

31. Fejezet

32. Fejezet

33. Fejezet

34. Fejezet

35. Fejezet

36. Fejezet

37. Fejezet

38. Fejezet

39. Fejezet

40. Fejezet

41. Fejezet

42. Fejezet

43. Fejezet

44. Fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Kopácsi Krisztina

Sötét múlt

Kopácsi Krisztina: Sötét múlt

©Kopácsi Krisztina

Szerkesztette: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Tördelés: NewLine Kiadó

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/kopacsi.krisztina.szerzoi.oldala/

Felelős kiadó: Gibicsárné Szabó Noémi

Bakháza, 2020.

epub ISBN: 978-615-6182-37-1

mobi ISBN: 978-615-6182-38-8

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

1. Fejezet

Stephanie felszisszent, ahogy a fogorvos megkocogtatta fájós fogát.

– Itt a bűnös! – mondta Sean, miközben hátradőlt és letolta a szájmaszkját. Intett az asszisztensének, készüljön elő a beavatkozáshoz.

– Mióta fáj? – kérdezte Sean, miközben felállt.

Magas, karcsú alakján megfeszült a kék orvosi köpeny, és a lány legszívesebben azt válaszolta volna, milyen igazságtalan, hogy a férfin még ez a ruha is tökéletesen áll.

– Délelőtt kezdődött – mondta inkább.

A férfi az asztalhoz fordult, és a billentyűzet fölé hajolva gépelt néhány sort Stephanie kartonjára.

– Miért nem hívtál fel hamarabb? – mormogta közben.

– Be kellett fejeznem egy határidős munkát… és különben sem akartalak zavarni…

– Sohasem zavarsz, Steph, ezt nagyon jól tudod.

– Hisz’ most is vár rád valaki odakint.

– Megmondtam neki, hogy közbejött egy sürgős eset – vont vállat a férfi, és felvette az injekciós tűt az asztalról. – Na, akkor most adok egy kis érzéstelenítőt.

– Muszáj?

– Hogyan tudnám kitakarítani, ha csak attól jajgatsz már, ha hozzáérek?

Stephanie leejtette a vállát és kinyitotta a száját.

– Már meg is vagyunk vele! Ugye, hogy nem is fájt? – mosolygott a férfi.

Két kis gödröcske jelent meg az arca két oldalán.

– Na, most hiába is próbálkoznál, nem tudnál senkit megcsókolni, úgy elérzéstelenítettem a szádat – kacsintott egyet a férfi a lányra, miközben feltette a szájmaszkját.

Stephanie belebokszolt Sean karjába.

***

A lány mérgelődve pattant fel a biciklijére – sok időt veszített a fájós foga miatt –, majd szélsebesen indult el a Yellow út biciklis sávjában. Blystone-ban a nap még délután is kegyetlenül perzselt. A lány megizzadt a sisak alatt, a veríték kis patakokban csorgott le arca két oldalán, nyirkossá téve hosszú, barna haját, ami alig fért el az amúgy is kicsi fejvédő alatt.

A kereszteződésnél pirosat kapott, hatalmasat fékezett, majd amikor zöldre váltott a lámpa, kilőtt és még gyorsabban tekert, mint előtte.

A kirakatüvegekben visszatükröződött karcsú alakja és a biciklijén megcsillanó napfény. A nagyvárosban enyhe volt a forgalom, kevesen sétáltak az utcán, így a lány azt remélte, időben hazaér. Persze le kell majd zuhanyoznia, mert alaposan megizzadt a tekerésben…

Még gyorsabb tempóra váltott, tekintve, hogy a mellette húzódó parkoló kocsik sora és a napos járda egyaránt kietlen volt ebben a hőségben.

Éppen megemelkedett az ülésen, hogy áthajtson egy csatornafedélen, amikor érezte, hogy baj lesz…

Talán meglátott egy apró mozdulatot, mert tövig húzta a féket – de későn.

A kocsi ajtaja kivágódott, és ugyanazzal a lendülettel egy hatalmas termetű, öltönyös férfi pattant ki belőle.

Stephanie-t csak méterek választották el a férfitól.

Tudta, hogy képtelen lesz elkerülni a balesetet.

A hirtelen fékezéstől a bicikli megállt – de a lány tovább repült.

Stephanie érezte, ahogy belecsapódik a férfi testébe. Látta, hogy a fiatal férfi arcán értetlenség villan át. Azt is, ahogy védekezésképp felemeli a kezét. Azt is, ahogy tágra nyílt szemmel hátrazuhan a járdára.

Stephanie behunyta a szemét.

A férfi teste hatalmas csattanással ért földet; Stephanie hallotta, ahogy tüdejéből kiszökik a levegő.

Kellett a lánynak néhány másodperc, hogy összeszedje magát.

– Sajnálom – nyögte, és felemelte a fejét.

Elállt a lélegzete, mikor a férfi arcába pillantott. Vonásai megkeményedtek a fájdalomtól, gyönyörű, zöld szeme szikrát szórt, szépen ívelt szája megdermedt.

– Leszállna végre rólam? – szólt a férfi.

Stephanie remegve tápászkodott fel.

– Ne haragudjon, kérem! – sóhajtotta, és megtörölte az arcát.

– Ha nem ismeri a közlekedési szabályokat, akkor miért nem jár busszal? Garantáltan biztonságosabb lenne! – mondta haragosan a férfi és felült.

– Tudom, hogy nem kellett volna száguldoznom, de késésben vagyok! – hebegte a lány, de aztán feltűnt neki, hogy a látszólag jó karban lévő férfi még mindig a földön ücsörög. – Nem sérült meg? – kérdezte.

– Ha nem, az sem a maga érdeme! – mordult fel a férfi, és zöld szemében düh villant.

Egyre nagyobb tömeg gyűlt köréjük.

– Annyira sajnálom! – szipogta a lány.

Percekig csak vizslatták egymást.

– Fel tud állni? – kérdezte aztán a lány, és a kezét nyújtotta.

A férfi elfogadta.

Ahogy megérintette, mintha ezer meg ezer szikra gyúlt volna a lány belsejében. Megijedt az érzéstől és gyorsan elengedte a kezet. Becsukta a szemét és vett egy pár mély levegőt, hogy vadul kalapáló szíve lenyugodjon.

Mikor megint kinyitotta a szemét, egy széles mellkason feszülő koszos inget meg szakadt öltönyt látott maga előtt. Fel kellett emelnie a fejét, ha a férfi szemébe akart nézni. Újra elakadt a lélegzete.

– Befejezte a bámulást? – kérdezte a férfi mogorván.

Stephanie elkapta a tekintetét.

– Hívjak mentőt? – kérdezte.

– Nem kell!

– Akkor legalább menjen el egy orvoshoz!

– Köszönöm, de megvagyok a tanácsai nélkül is!

– Biztos vagyok benne… De talán nem ártana, ha látná egy orvos.

Egy magas, kigyúrt, szintén öltönyös férfi lépett oda hozzájuk.

– Uram, jól van?

– A hölgy úgy döntött, közelebbi kapcsolatba lép velem – mutatott a férfi Stephanie-ra meg a biciklijére. – Vigyen el a St. Mary-be!

Stephanie elvörösödött.

– Micsoda egy lehetetlen alak! – motyogta.

– Tessék?

A lány rémülten egyenesedett ki.

– Én… ő… hadd kísérjem el! – vágta rá.

– Miért?

– Mert… én is felelős vagyok a balesetért, és hát… szeretném tudni, hogy minden rendben van-e magával! – bökte ki a lány, de már egyáltalán nem volt biztos benne, hogy jó ötlet-e. Egyértelmű volt, hogy a férfi a háta közepére sem kívánja őt.

A férfi egy pillanatra megenyhült.

– Jöjjön! – sóhajtott, majd utasította a sofőrt, hogy tegye a lány biciklijét a csomagtartóba.

– Úgy látom, némi javításra fog szorulni – jegyezte meg, és elindult a kocsija felé.

Stephanie lemondóan sóhajtott, és beült a férfi mellé a fekete BMW hátsó ülésére. Végigsimított a bézs bőrkárpiton, s nehezen fogta vissza magát, hogy ne adjon hangot csodálatának.

A sofőr hátranézett a visszapillantó tükörben.

– Mehetünk, uram?

A férfi bólintott, mire a sofőr megfordult, és jól szemügyre vette a lányt a hátsó ülésen. Majd megrázta a fejét és gázt adott.

Stephanie lehajtotta a fejét. Szeme sarkából látta, ahogy a mellette ülő férfi előveszi a telefonját a nadrágzsebéből – felszisszent közben, Stephanie rémülten gondolta végig, mennyire megüthette magát –, és hívást indított.

– Késni fogok, Michelle, mondja meg Petersonnak, hogy várjon meg! – A titkárnő hadart valamit a másik oldalon. – Bassza meg! Akkor találjon ki valamit! Nem mehet el! Nem érdekel, oldja meg, azért fizetem! – kiáltott rá a férfi, és lecsapta a telefont az ülésre.

Stephanie szorosan magához ölelte hátizsákját, és még kisebbre húzta össze magát.

Nagyot sóhajtott, aztán eszébe jutott, hogy Boris várja, így ő is előkereste a telefonját, és írt a fiúnak egy rövid SMS-t. Ahogy a hátizsákjába tette a mobilt, megérezte, hogy a férfi őt figyeli. Elpirult, de erőt vett magán és felnézett. A férfi szeme hidegen méregette. Elfordította a fejét, kibámult az ablakon és az elsuhanó házakat figyelte.

Az autó egy hatalmas, modern, szürke épület előtt állt meg a belvárosi Green park mellett. A napfény visszatükröződött az óriási üvegfelületekről.

Stephanie hallott már a St. Mary magánkórházról, tudta, hogy soha nem kereshet annyi pénzt, hogy megengedhesse magának az itteni ellátást.

Kiszállt, és megállt az autó mellett. A sofőr is kinyitotta a férfinak az ajtót, és segített neki kiszállni.

– Köszönöm, George! Innen megoldom magam is – vakkantotta a férfi.

Stephanie már nyitotta a száját, hogy felajánlja a segítségét a férfinak, de meggondolta magát, amikor meglátta, hogy az milyen ridegen néz rá.

Egy tágas előtérbe léptek be. A fényűző berendezés láttán Stephanie elámult. Üvegfalak, fémlábú székek, és valódi fa recepcióspult. Csillogó, világos homokkő padló.

Egy nővér sietett eléjük, és végigvezette őket egy hosszú folyosón.

– Kérem, Mr. Delevingne, itt várjon! – Kinyitott egy ajtót és befelé mutatott. – A doktornő azonnal jön.

Stephanie-t egy pillanatra meglepte, hogy a férfit név szerint ismerik, de a következő pillanatban már azon gondolkodott, milyen különleges ez a név. Ismernie kellene? Ekkor egy másik nővér lépett oda hozzá, és kedvesen rámosolygott.

– Kérem, erre jöjjön! – mondta a lánynak, és egy világos helyiség felé kísérte.

Stephanie belépett váróba. Az előtér után már nem is csodálkozott, hogy a kórházi helyiség inkább hasonlít repülőtéri VIP-teremre, mint betegváróra. Megkönnyebbülten látta, hogy egyedül van. Leült az egyik fehér bőrfotelbe. Remélte, hogy minden rendben lesz a férfival, de aztán eszébe jutott, hogy az milyen ellenségesen viselkedett – vele, a sofőrjével, a titkárnőjével. Vajon képes illendően, netán kedvesen is beszélni? Valószínűleg nem… bár egyszer mintha elhagyta volna a száját egy köszönöm. Mindenki hibázik, nyilván.

A lány úgy vélte, ebben a kórházban nem váratják sokat a beteget, így arra számított, néhány perc, és a háta mögött tudja az egészet. Hangosan kifújta a levegőt, hátradőlt a fotelben és becsukta a szemét.

– Örülök, hogy ilyen kényelmesen érzi magát.

A férfi hangja ostorként csattant az üres váróban.

Stephanie felpattant.

– Jaj, elnézést!

A vizsgálóból egy orvosi köpenyt viselő nő lépett ki.

– Mr. Delevingne, kérem, még el kell végezni néhány vizsgálatot, így nem engedhetem el! – szólt.

– Higgye el, jól vagyok! Mennem kell, nem érek rá! – mondta a férfi hátra sem nézve. De amint elindult kifelé, megszédült, és neki kellett támaszkodnia a falnak.

– Rendben. Most akkor szépen visszamegyünk, és megcsináljuk azokat a vizsgálatokat! – utasította határozottan a doktornő, és visszatámogatta a férfit a vizsgálóba.

Míg a vizsgálatok eredményére várt, Stephanie felhívta Borist és elmesélte neki, mi történt. Megérdemelt egy SMS-nél bővebb tájékoztatást, ha már lekéste a megnyitót.

– Megvárod az eredményeket? – kérdezte a fiú.

– Tudnom kell, hogy rendben van-e, ha már elkísértem.

– Te is megsérültél? – kérdezte Boris aggódva.

– Csak néhány karcolás, inkább csak megijedtem.

– Hát, nem tudom… felmegyek hozzád, főzök neked vacsorát.

– Ó, az fantasztikus lenne! – felelte hálásan a lány.

Felvette az asztalon található magazinok egyikét és belelapozott, de fogalma sem volt róla, hogy mit olvas, mert megint a férfin járt az esze. Milyen önhitt, és mégis olyan ellenállhatatlan. Stephanie gondolatban adott magának egy nagy pofont. Csak megvárja az eredményeket és már ott sincs. Semmi köze ehhez az emberhez. Különben is igazságtalanság, hogy ennyire jóképű…

A doktornő jelent meg a folyosón.

– Dr. Jones vagyok. Ön jött Mr. Delevingne-nel?

Stephanie bólintott.

– Az urat bent tartjuk megfigyelésre huszonnégy órára.

– Súlyos? – kérdezte aggodalmasan a lány.

– Nem – rázta meg a fejét a doktornő. – Megzúzódott a bal csípője, és agyrázkódása van. Maga jól van?

– Azt hiszem én megúsztam – vágta rá a lány. Még csak az kellene, hogy megvizsgálják itt… egész hátralévő életében fizethetné a részleteket! – Bemehetek hozzá? – kérdezte inkább.

Azzal győzködte magát, hogy emberbaráti kötelessége meggyőzödni róla, hogy tényleg minden rendben van-e. Csak rákérdez, és már megy is.

– Természetesen – válaszolta dr. Jones. – A huszonkettes kórteremben keresse.

Stephanie hamar megtalálta a megfelelő ajtót. A kopogásra nem érkezett válasz. Újra kopogott. Mintha valamilyen zajt hallott volna bentről, így benyitott.

– Rendben, akkor hívjon, ha sikerült elérnie! – szólt a férfi a telefonba. Ledobta a készüléket az éjjeliszekrényre, és rámordult a lányra:

– Mit keres itt?

– Csak…

– Ha azért jött, hogy megnézze, hogy vagyok, hát örömmel tájékoztatom, hogy túlélem! – vágott a lány szavába a férfi.

Stephanie megrázta a fejét. A férfi pontosan úgy viselkedett, ahogy eddig is tette.

– Mondja, maga mindenkivel ilyen goromba? – kérdezte a lány, és kényszerítette magát, hogy a férfi szemébe nézzen.

A férfi összevonta a szemöldökét.

– Nos, eddig senki sem panaszkodott a viselkedésem miatt.

– Nem csodálom! – motyogta halkan a lány.

Mr. Delevingne kérdőn emelte fel az egyik szemöldökét.

– Talán azért, mert el sem hiszik, hogy maga tényleg képes minden mondatával fájdalmat okozni! Hihetetlen is.

– Akkor erről teljesen máshogy vélekedünk! – mondta a férfi.

A lány nem válaszolt. Megmarkolta a hátizsákját és hátralépett. Tekintete lejjebb vándorolt a férfi arcáról.

Mr. Delevingne még ágyban fekve is igen tekintélyt parancsoló látvány volt. Fekete haja kócosan hullott az arcába, zöld szeme vadul csillogott. A paplan csak a derekáig ért, tökéletesen kidolgozott felsőtestét nem takarta.

– Már megint bámul! – szólt a férfi.

– Elnézést! – mondta Stephanie, de amint kimondta, már meg is bánta.

– És sokadszorra kér elnézést. Mondja, tovább is terjed a szókincse?

Stephanie nagyot sóhajtott. Már látta, hogy a férfi ellenséges viselkedése nem kifejezetten neki szól, hanem egyszerűen képtelen másképp beszélni. Talán adhatna neki még egy esélyt.

– Tudok bármiben is segíteni? Hozzak valamit?

A férfi felkacagott.

– Tényleg úgy gondolja, hogy a segítségére szorulok?

A lány barna szemét erre elfutotta a könny. Túl sok volt ez mára – a munka, a fogfájás, a sietség, a baleset, a tetejébe ez a pökhendi figura…

– Miért gondolja azt, hogy így beszélhet velem? Maga semmivel sem különb nálam! Még sohasem találkoztam önteltebb alakkal! – mondta, és megpróbálta visszapislogni a könnyeit.

A férfi oldalra biccentette a fejét.

– Öntelt alak lennék? – mosolyodott el gúnyosan. – Remek!

Stephanie összeszorította a száját és megindult az ajtó felé, de ekkor meghallotta a férfi hangját.

– Ez az öntelt alak szívesen venné, ha bejönne holnap is!

2. Fejezet

Boris a csukott ajtónak támaszkodva várta, amikor hazaért. Farmernadrág és egyszerű fekete póló volt rajta, ami kiemelte karizmait, orrán szemüveg, fején pedig baseballsapka, eltakarva simára borotvált fejét. Egyik kezében egy reklámszatyrot tartott, a másikban a mobiltelefonját – amit átszellemülten nyomkodott. Amikor észrevette Stephanie-t, telefonját a farmerja zsebébe süllyesztette. Stephanie felsietett a bejárati ajtó előtti lépcsőkön. Boris a lányra mosolygott és lehajolt, hogy puszit adjon neki. Stephanie magához ölelte.

– Köszönöm, hogy eljöttél! – mondta hálásan.

– Naná. Rosszul nézel ki, rád fér egy kis kényeztetés! – mondta, és meglengette a szatyrot.

Stephanie beengedte a lakásba. A sötét, keskeny előszobában a lány letette a táskáját az ajtó melletti polcra. Tekintete végigsiklott a kopott szőnyegen, egészen az emeletre vezető lépcsőkig.

Boris felakasztotta a sapkáját az egyik fogasra, majd a konyha felé indult. Stephanie megigazította a falon lógó, elfolyó órát ábrázoló képet. Megcsóválta a fejét; még mindig nem tudta eldönteni, hogy tetszik-e neki a híres Dalí-kép reprodukciója. Sóhajtott egy aprót, majd követte a fiút, de mielőtt ő is belépett volna a konyhába, a nappaliban kinyitotta az ablakot. Kifelé menet végighúzta a kezét az egyik polcon. Ránézett az ujjaira – port kellene törölgetni, futott át az agyán, miközben összedörzsölte az ujjait, aztán megrántotta a vállát és kiment a konyhába. A fiú éppen a zöldségeket és a húst szedte ki a szatyorból, amit hozott. Miközben Boris nekiállt a főzésnek, Stephanie kivett egy poharat a barna, faerezetet utánzó tapétával bevont szekrényből, és sört töltött magának.

– Egy sört? – kérdezte a fiútól.

Boris bólintott.

A lány elővett egy másik palackot, és letette a tűzhely mellé. A sárgára fakult pultnak támaszkodott és a fiút nézte, ahogy beletette a húst a serpenyőbe.

– Sajnálom, hogy elkéstem a bemutatóról! – mondta a lány, miközben szórakozottan forgatta a poharát a kezében.

– Nem gond, Peter észre sem vette, annyira el volt foglalva. Majd elmegyünk máskor és megnézzük a képeket, ha kíváncsi vagy rá. De azért jó lenne, ha nem száguldoznál többé! Nem hiányzik még egy komolyabb baleset!

– Az már régen volt! – fortyant fel a lány.

– Jól van, nyugi van. A fickó sem sérült meg nagyon, és ez a lényeg! – Boris feltolta a szemüvegét kopaszra borotvált fejére, és a zöldségeket beleszórta a serpenyőbe.

– Sikerült egy igazi seggfejbe botlanom – merengett el a lány. – Mintha körülötte forogna a világ. Nem is értem, miért hagytam, hogy úgy kiborítson.

– Bemenjek és ellássam a baját? – kérdezte Boris komolyan, és a fakanállal kardozást imitált.

– Ne aggódj, nagylány vagyok, tudok magamra vigyázni! – nevette el magát a lány.

– Nem úgy tűnik! – sóhajtott a fiú és megrázta a fejét.

Stephanie úgy tett mintha nem hallotta volna. Elővett két tányért és megterített.

– Boris, hogy tudsz mindig ilyen finomakat főzni? – kérdezte, amint belekóstolt a vacsorába. – Emlékszem, már az általános iskolában is lenyűgöztél mindenkit! Simán elmehetnél séfnek bármelyik étterembe.

– Kizárt dolog! Eszem ágában sincs egész nap egy konyhában izzadni!

– Hát, engem biztosan megfőznél! – mosolygott Stephanie. – Tudod, hogy én milyen antitalentum vagyok.

– Te is tudnál, ha gyakorolnál.

– Á, reménytelen. Előbb tanul meg egy majom főzni, mint én.

Boris megcsóválta a fejét.

– Lizzy tudja már, hogy mi történt? – kérdezte aztán.

– Nem, még nem beszéltem vele, de ha hazajön, majd elmesélem neki.

– És akkor tisztáztátok a fickóval, hogy nem te vagy a felelős?

– Nem igazán. Holnap beugrom és kisajtolok belőle egy ígéretet, hogy nem fog feljelenteni.

Borisz felcöccent.

– Te nem láttad azt a pasast – mondta Stephanie. – Tudni akarom, hogy nem a nevemre állíttatja ki a kórházi számlát.

– Na, még csak az kéne! – hördült fel Boris. – Szólj, ha szarakodik! Elintézem!

Stephanie elmosolyodott. Boris sem volt gyenge, de Mr. Delevingne mellett labdába sem rúghatott.

***

Stephanie a laptopja fölé görnyedve dolgozott, amikor a magas, karcsú lány mellé rogyott a zöld kanapéra.

– Elfáradtam! – nyögte, miközben lerúgta a cipőjét és elkezdte masszírozni a bokáját.

– Túl sokat dolgozol – mondta Stephanie, majd letette a laptopját a kanapé előtt álló asztalra.

– Tudod, hogy kell a pénz. A hajmosószék hamarosan szétesik, és ma bejött a tulajdonos. Meg akarja emelni a bérleti díjat.

– Ó, Lizzy, sajnálom! Mit fogsz tenni?

– Még nem tudom, de kitalálok valamit.

– Talán ha keresnél valakit, aki beszállna melléd az üzletbe…

– Hát, hacsak nem nyerek a lottón, nem lesz más választásom – tűrt egy rövid, szőke tincset a füle mögé Lizzy.

– Még jól is elsülhet.

– Majd meglátjuk. Van itthon valami ehető? Farkaséhes vagyok!

– Maradt még egy kevés zöldséges csirkemell. Boris főzte délután. Megmelegítem neked – állt fel Stephanie. – Hozzak egy sört addig?

– Az jólesne.

– Már ennyi az idő? – csodálkozott Stephanie, mikor az órájára nézett. – Nagyon sokáig voltál bent – mondta kifelé menet a konyhába.

– Zárás előtt beesett még egy vendég. Nem volt szívem elzavarni – kiabálta Lizzy. – Vágatni meg festetni akart. A végén még ott is hagyta nekünk a hosszú, vörös copfját. Hiába mondtam neki, hogy jó pénzért eladhatja, nem érdekelte.

Stephanie egy poharat nyomott Lizzy kezébe.

– Ó, de jó hideg! – szorította a homlokához a poharat a lány. – És milyen volt a kiállítás? – érdeklődött aztán.

– Boris szerint jó volt.

Lizzy értetlenül nézett a barátnőjére.

– El sem hiszed, hogy mi történt velem – kezdett bele Stephanie.

***

A lány lekapcsolta a gépét és felállt.

– Akkor bemész hozzá? – kérdezte a szomszéd asztalnál ülő molett nő.

– Igen, el kell rendeznem vele a dolgokat, és a biciklim is a kocsijában maradt.

– Veled menjek? Nagyon meggyőző tudok lenni.

– Megoldom magam is, Kelly! – mosolygott a kolleganőjére Stephanie.

– Akkor sok szerencsét!

A lány bólintott, és elindult a lift felé.

Stephanie megállt az ajtó előtt és bekopogott.

– Igen – hallotta bentről azt a férfias, mély hangot.

Megborzongott.

Mr. Delevingne az ágyban feküdt. A férfi intett a lánynak, miközben a telefonjába beszélt.

– Mr. Peterson, remélem, meg tudunk egyezni egy új időpontban – a férfi elhallgatott. – Nem, szerencsém volt – mondta aztán, és félszemmel a lányra nézett. – Remek! Akkor a titkárnőm keresni fogja. Köszönöm!

A férfi letette a telefont és Stephanie-ra nézett.

– Hogy érzi magát? – kérdezte a lány.

– Megvagyok.

Kopogás hallatszott, majd egy nővér lépett be.

– Dr. Jones a türelmét kéri, amint tud, jön.

– És mégis mit jelent ez pontosan?

– Igyekszik a doktornő.

– Jó lenne, ha sietne, nem érek rá egész nap itt feküdni! – felelte ingerülten a férfi, majd visszafordult Stephanie felé.

– Hol is tartottunk?

– Nos… két dolog miatt jöttem. Az egyik a biciklim. Bent maradt a csomagtartóban.

– Ja, vagy úgy! – bólintott a férfi. – Írja fel a nevét és a címét, George majd elviszi.

Stephanie papírt és tollat vett elő a táskájából.

– És mi volt az a halaszthatatlan dolog tegnap, amibe majdnem belehaltam? – kérdezte a férfi, miközben a lány írt.

– Egy ismerősömnek nyílt fotókiállítása – felelte a lány.

Átnyújtotta a papírt a férfinak.

– Á, és milyen képek? – érdeklődött amaz, miközben rápillantott a cetlire, amit aztán az éjjeliszekrényre tett.

– Természetfotók. Peter lelkes természetvédő. A kiállítással a környezetvédelemre szeretné felhívni a figyelmet.

– És maga is lelkes környezetvédő?

– Segítettem anyagot gyűjteni egy környezetszennyezésről szóló cikkhez.

– Csaknem újságíró?

– Még csak gyakornok vagyok.

– Legközelebb a biztonságos közlekedésről is gyűjthetne anyagot! – mondta a férfi, miközben fájó csípőjéhez nyúlt és fájdalmas arcot vágott.

Stephanie egy pillanatig bűntudatot érzett, de aztán eszébe jutott Boris figyelmeztetése.

– Ha anyagot fogok gyűjteni, biztos lehet benne, hogy alapos kutatást végzek arról is, hogy milyen fontos körbenézni, mielőtt a biciklisáv mellett kiszállunk az autóból!

A férfinak elsötétült az arca.

– Ha nem száguldozott volna, képes lett volna megállni – morogta.

– Maga meg, ha körbenézett volna, nem ugrott volna elém – vágott vissza a lány.

– Majd maga fog engem kioktatni, hogy mit csináljak?

Stephanie megrázta a fejét.

– Öt után bármikor jöhet a sofőrje – vágta el a lány a vitát, és elindult az ajtó felé.

– Várjon!

Stephanie visszafordult.

A férfi egy hosszú pillanatig várt, majd így szólt:

– Csak egy jó tanács. Legközelebb induljon el időben, és akkor nem kell rohannia.

Stephanie érezte, ahogy elfutja a méreg.

– Biztos lehet benne, hogy ha tanácsra lesz szükségem, azt nem magától fogom kérni! – válaszolta fojtott hangon, aztán kiviharzott.

***

Stephanie kinyitotta a hűtőt – néhány fonnyadt paradicsom és pár tojás nézett vele farkaszemet. Kivette a tojásokat és nekiállt, hogy tojásrántottát készítsen magának.

Miközben beleütötte a tojásokat a serpenyőbe, a vállához nyúlt és megpróbálta kimasszírozni belőle a feszültség okozta fájdalmat, ami a délelőtti kórházi látogatása óta folyamatosan kínozta. Annyira feldühítette a férfi, hogy teljesen kiment a fejéből kicsikarni az ígéretet, hogy nem jelenti fel, vagy hogy nem íratja rá a kórházi számláját.

Csöngettek.

Kitárta a bejárati ajtót.

Tágra nyílt szemmel meredt a látogatóra. Mr. Delevingne állt az ajtóban, mellette a biciklije.

– Rossz szokás, tudja? – kérdezte Mr. Delevingne.

– Tessék? – kérdezte zavarodottan a lány.

– A bámulásra gondolok.

– Ó! – mondta Stephanie.

– De azért fejlődőképes, bocsánatot már nem kér.

Stephanie meglepődött. A férfi tényleg humorizált?

Mr. Delevingne oldalt lépett, és a fal mellől előtolta a lány biciklijét.

– Hova tegyem?

– Csak ide az előszobába.

– Megcsináltattam – szólt a férfi, miközben bebicegett. Beállította a kerékpárt a fal mellé.

– Köszönöm! – szólt zavartan a lány, és behajtotta az ajtót. – Mennyivel tartozom?

– Szóra sem érdemes! – válaszolta a férfi, és tett egy lépést a lány felé.

Mr. Delevingne ott állt néhány centiméterre a lány előtt. Stephanie érezte a férfi parfümjének illatát. Látta a mellkasa domborulatait a szűk, fehér ing alatt.

A férfi oldalra biccentette a fejét, és halvány mosoly suhant át az arcán.

– Nagyon fáj a csípője? – hebegte Stephanie.

– Elviselhető – válaszolta a férfi.

– Nézze, én… tényleg sajnálom, ami történt, biztos meg tudnánk…

– Spongyát rá! – felelte Mr. Delevingne, aztán felemelte a fejét és a levegőbe szimatolt. – Csak nem főz? Szerintem ég valami! – húzta el a száját a férfi.

– A vacsorám! – kiáltott fel Stephanie. Félrelökte Mr. Delevingne-t és beszaladt a konyhába.

Felkapta a serpenyőt és a mosogatóhoz sietett vele. Hideg vizet engedett rá: a forró edény hangosan sistergett. A férfi mellé lépett, és érdeklődve nézte a fekete pacát a serpenyő alján.

– Ha ilyeneket eszik, csoda, hogy még életben van! Mi akart ez lenni?

– Tojásrántotta – sóhajtotta a lány. – Nem éhes? Maradt még pár tojás, szívesen készítek újat.

Mr. Delevingne megsimogatta az állát.

– Hát, ahogy elnézem ezt itt – mondta, és a mosogató felé bökött a fejével –, inkább hazamegyek, és saját magam főzök valamit. Magának is azt ajánlom, hogy rendeljen valami ehetőt ehelyett! Ja, és nyisson ablakot, mert elviselhetetlen a szaga! – fejezte be a férfi, aztán sarkon fordult.

Stephanie csak állt a mosogató előtt és a fejét rázta.

Kattant a bejárati ajtó zárja.

A pasas tényleg itt hagyta!

Kinyitotta az ablakot, majd lekapta a hűtő ajtajáról az egyik házhozszállításos étlapot, és rendelt magának egy sonkás-sajtos pizzát.

3. Fejezet

– Delevingne! Már azt hittük, nem is jössz! – kiáltotta egy vörös hajú, szeplős férfi, amint Alex belépett a kocsma ajtaján.

Alex orrát rögtön megcsapta az állott levegő, az ital és izzadságszag, a parfümök illata. Amint szeme alkalmazkodott a félhomályhoz, elindult a haverjai asztala felé. Elsántikált egy csoport férfi mellett, akik hangosan kiabáltak egy dartstábla előtt, majd kikerült egy csoport fiatal srácot.

– Miért ne jöttem volna, Troy? – kérdezte, és leült a vörös férfi mellé.

– Hallottuk, hogy baleseted volt, ugye, Greg?

– De gyorsan terjednek a hírek! – szólt Alex, és kezet nyújtott a haverjainak.

A szőke férfi megrántotta vállát.

– Greg, rosszabb vagy, mint a tévé! – csóválta meg a fejét Alex.

– Nem teszel feljelentést? – tudakolta Troy. – Ha ő volt a hibás, még kártérítést is követelhetsz!

Alex megrázta a fejét.

– Ha a tanácsodra lesz szükségem, majd szólok.

– Oké, oké – tette fel a kezét a vörös férfi. – Ma különösen harapós kedvedben vagy.

– Mit kérsz, Alex? – kérdezte a társaság negyedik tagja, egy alacsony, kreol bőrű férfi.

– Csak egy narancslevet, John!

– Nocsak, nocsak! Kezdesz elpuhulni, Delevingne! – röhögött Troy.

– Hülye vagy, Troy, baszd meg! Annyi fájdalomcsillapító van bennem, ha ráinnék, moshatnátok fel a padlóról!

– Nyugi, Alex! – rázta meg a vállát Greg. – Inkább mesélj, mi lett az új szállodalánccal?

Alex elhúzta a száját.

– Peterson nem várt meg, indult a gépe. Olyan kibaszott nehezen jött össze ez a találkozó, erre ez a csaj elütött. A lehető legrosszabbkor! – bosszankodott. – Most megint várhatok, amíg újra az országban lesz. Az apám persze megint engem hibáztatott.

Greg beleivott a sörébe.

– Hát, Charles nem igazán a visszafogottságáról híres – jegyezte meg.

– Na igen, a fene se érti, miért! – mondta Alex komoran. – Nincs semmi köze az üzleteimhez, mégis belepofázik mindenbe… hagyjuk. Veled mi van, Greg?

– Még nem is meséltem, de múlt héten megnyertem a Trevor kontra állam-ügyet!

– Amiben az a nő beperelte az államot, mert szerinte jogtalanul tartották őt, mennyi ideje is? Közel tíz éve a zárttosztályon?

Greg bólintott.

– Akkor erre inni kell! – szólt közbe John.

Koccintottak.

– Kérsz még egy pohárral? – kérdezte Greg Alexet, és az üres poharára mutatott. Ahogy felállt, láthatóvá vált kopott farmernadrágja.

– Milyen gönc van rajtad? – kérdezte Alex megütközve.

– Ez egy kísérlet.

Alex értetlenül nézett fel Gregre.

– Kíváncsi vagyok, hogy ha ilyen egyszerűen öltözöm, akkor is ragadnak-e rám a csajok. Már elegem van abból, hogy csak a pénzem miatt kellek nekik.

– Hát, ha engem kérdezel, nem sok sikert jósolok neked.

– Kösz, Alex, tudtam, hogy rád mindig számíthatok.

Greg otthagyta őket, jó félóra múlva ült vissza hozzájuk.

– Mi van a kísérleteddel? – kérdezte John.

Greg megcsóválta a fejét.

– Miért is nem fogadtunk? – kiáltott fel Troy. – Most egy csomó pénz ütné a markom!

– Volt bárki, aki rám fogadott volna? – kérdezte Greg.

Csönd volt a válasz.

– Jó tudni, hogy milyen remek barátaim vannak – sóhajtott a férfi.

– Greg, csak fogadd el, hogy gazdag vagy! Ennyi az egész.

– Engem azért mégis zavar, hogy csak a pénztárcám látják.

– Inkább nézd az előnyeit! Gazdagnak lenni igenis jó – mondta Troy, és felemelte a poharát.

– Egy menet darts?

– Hagyd már, Alex járni is alig bír! – szólt John.

Alex összehúzta a szemöldökét.

– Akár ülve is elverlek titeket! – felelte, és kiitta a poharát.

***

Alex kiszállt a kocsijából az egyirányú, szűk utcában és elindult. Léptei hangosan koppantak a szürke térkővel kirakott járdán. Egy pillanatra megállt a cukrászda kirakata előtt, a finomságokat vizslatva nyelt egy nagyot, aztán továbbment.

Hirtelen eleredt az eső. Alex elengedett egy káromkodást, aztán amennyire fájós csípője engedte, futásnak eredt.

– A francba! – szitkozódott Alex, amikor belépett az antikvárium ajtaján. Lesöpörte a zakójáról az esőcseppeket, és hátrasimította a haját.

Csillogó szemmel indult el a polcok között. Lassan lépkedett, tekintete ide-oda járt a könyvek között, meg-megállt és levett egy-egy kötetet. Végigsimított a borítójukon, majd kinyitotta őket és beléjük olvasott, némelyiket meg is szagolta.

Fiatal lány lépett oda hozzá, egyik karja végig volt tetoválva.

– Segíthetek? – kérdezte.

– Elboldogulok magam is – felelte Alex és továbblépett.

Mire az utolsó sor végére ért, három könyvet tartott a kezében. Az órájára nézett, felgyorsította a lépteit és a pénztárhoz sietett.

A lány ráérősen kezdett neki a blokkolásnak, miközben unottan rágta a rágóját.

Alex türelmetlenül dobolt az ujjaival a pulton.

– Nem lehetne gyorsabban? – kérdezte mogorván.

– Sietek, ahogy tudok!

– Akkor jó lenne, ha a keze is járna, nem csak a szája!

Erre a lány hatalmas, rózsaszín lufit fújt a rágójából, majd az egészet visszaszívta a szájába.

Alex vett egy mély levegőt.

– A főnöke nem lesz boldog, ha megtudja, hogy rágózik itt, a könyvritkaságok között! – szólt rá.

A lány farkasszemet nézett Alexszel, aztán lassan beütötte a maradék két könyvet is.

Alex nem kért zacskót, felkapta a szerzeményeit és az ajtóhoz ment. Az eső elállt. Visszasietett a kocsihoz – már amennyire fájó csípője engedte.

– Hihetetlen, hogy mindenki hülye! – szitkozódott, miközben beindította a sötétzöld Lexust és besorolt a forgalomba. – A biciklis csaj, ez a tetkós bige…

A hatalmas, vörös rózsákkal felfuttatott, hófehér épület lassan bontakozott ki a fák takarásából. A fehér murvával felszórt út csikorgott a kerekek alatt, ahogy Alex befordult a ház elé.

Az öreg kertész a sövényt nyírta a ház előtti óriási kertben, amikor meglátta Alexet, odaintett neki.

A férfi felbicegett a lépcsőn és belépett a nyitott ajtón, ahol egy fehér zakós, idősebb férfi várta.

– Az édesanyja már várja – szólt, miközben Alex elhaladt mellette.

Alex biccentett és elindult a lépcsők felé, de félúton megtorpant. Megfordult. A nappali fala mellől farkasszemet nézett vele egy neonzöld színű, alaktalan szobor, ami legutóbb még nem volt ott. Közelebb lépett és jobban szemügyre vette. Az összevert hóemberre hasonlító förmedvény nem illett a vörös textil tapétához és a krémszínű ülőgarnitúrához. Megcsóválta a fejét és folytatta az útját. Léptei hangosan koppantak a fehér márványlépcsőkön.

Felérve az anyja szobája felé vette az irányt. Az emeleten egy ajtót kivéve mindegyik zárva volt. A nyitott ajtó keretén koppantott egyet, mielőtt belépett volna.

Neki háttal egy aranyszőke nő ült a fésülködőasztalnál. A kopogásra felnézett, elmosolyodott, felállt és a fia elé sietett.

Alex lehajolt és megcsókolta. A nőt ezúttal is finom, édeskés illat lengte körül. Alexnek úgy rémlett, mintha édesanyja mindig is ezt a parfümöt használta volna.

– Hogy vagy? – érdeklődött a nő.

– Még mindig fáj a csípőm – válaszolta Alex, miközben óvatosan leült a fal melletti kanapéra. – Az a kiscsaj a biciklijével jól elintézett!

– Igyunk egy kávét! – javasolta az anyja, és meghúzta az ajtó melletti zsinórt.

– Hát, az most igazán jólesne – mondta Alex. – Egész nap egymást érték a megbeszélések. És neked hogyan telt a napod?

A nő visszaült a fésülködőasztalhoz és némi szájfényt tett az ajkára.

– Gyönyörűek a rózsák a kertben, képtelen voltam megállni, kimentem és szedtem egy hatalmas csokorral. Jól mutatnak a nappaliban.

– Erről jut eszembe! Mi az a borzalom az ablak mellett?

– Apád vette. Szerinte egy nap sokat fog érni. Valami felkapott művész készítette.

– Miért nem a saját szobájában tartja, ha annyira tetszik neki?

– Tudod milyen, ezzel fog dicsekedni mindenkinek.

– Várj, anya, az a szobor…

Az ajtóban egy fiatal szobalány jelent meg.

– A kávéjuk.

Alex megvárta, amíg a lány letette a tálcát és távozott.

– Szóval anya…

Az anyja félbeszakította.

– Alex! Ezt én majd elintézem. Loren harmincöt éve a legjobb barátnőm, de még ő sem szól bele.

– Jaj, anya, ne is mondd, tudom, hogy folyton rólunk pletykáltok! Greg is mesélte, hogy az anyja megoszt veled mindent róla.

– Pedig ma délután is vele találkozom – mondta a nő, és a fia mellé ült a kanapéra.

Alex lemondóan sóhajtott.

A nő a tálca fölé hajolt. Az ablakon besütő napfényben a szeme alatt egy sötétebb folt látszódott.

Alex összevonta a szemöldökét és közelebb hajolt.

– Anya, mi ez? – kérdezte komoran.

– Semmiség! – legyintett a nő.

– Mi történt?

– Egy kis baleset.

– Ő volt, ugye? – Alex keze ökölbe szorult.

– Véletlen volt, nem akart bántani.

– Hol van most?

– Már kora reggel elment.

– Anya, miért véded még mindig?

– Mert a férjem, és én választottam őt!

Alex álkapcsa megfeszült.

– Megígérted, hogy nem csinálsz semmi ostobaságot, fiam!

Egy hosszú pillanatig csak nézték egymást.

– Elvigyelek Lorenhez? – kérdezte aztán Alex.

4. Fejezet

– Ez itt mind használhatatlan! – csattant fel a férfi, miközben egy halom papírt dobott Stephanie asztalára. Néhány lap egyenesen a lány ölébe csúszott. – Jó lenne, ha odafigyelnél arra, amit csinálsz!

Stephanie összeszedte a papírokat és feltette az asztalra őket.

– Mi a baj velük, Paul? – kérdezte a lány, miközben a táblázatokat nézte a lapokon.

A sötétszőke férfi két kezével az asztalra támaszkodott és a lány fölé magasodott. Felgyűrt ingujja alól kilátszott vékony, inas karja.

– Ezek az adatok tavalyiak, nekem az ideiek kellenek!

– Ha jobban megnézted volna, láttad volna, hogy – Stephanie kikereste a megfelelő táblázatot és odanyújtotta a férfinak – itt vannak az idei adatok is!

Paul ránézett a papírra, és visszadobta a halom tetejére.

– Legközelebb csak azt add oda, amit kértem! Az a feladatod, hogy a kezem alá dolgozz, nem pedig az, hogy megnehezítsd!

Stephanie felpattant.

– Jól dolgozom, és ezt te is tudod!

Paul felegyenesedett.

– Akkor csak azt csináld, amit kérek tőled! – fonta keresztbe a karját a teste előtt.

– Ne aggódj, ezentúl figyelni fogok, nehogy egy betűvel is többet kapj!

Pár pillanatig farkasszemet néztek egymással.

– Csak ahhoz tartsd magad, amit kértem! – vetette Paul oda, aztán sarkon fordult és elment.

Stephanie behunyta a szemét, miközben a halántékát dörzsölte.

– Ne vedd a szívedre, Stephanie! Paul kicsit sokat képzel magáról, és hát az sem tett jót az önbizalmának, hogy kikosaraztad! – lépett az asztalához Kelly. – Gyere, készítek neked egy teát. Attól majd jobb kedved lesz – mondta a középkorú nő.

– Sajnálom, nem örülnék neki, ha ez megnehezítené a munkámat – sóhajtott egy nagyot Stephanie.

– Drágám, te túl szép vagy ahhoz, hogy ne fájjon neki a visszautasítás, de majd Paul is megbékél, csak idő kell neki – felelte Kelly, majd elindult a konyha felé. Vastag, fekete copfja a háta közepét verdeste.

Stephanie követte a nőt.

Kelly megnyomta a vízforraló gombját, majd felnyúlt, hogy bögréket vegyen elő a szekrényből. A mozdulattól rövid, szűk szoknyája felcsúszott, alig takarva valamit a nő vastag combjából.

– És mi van a pasassal, akit elütöttél? – Kelly a lány felé fordult, majd visszarángatta a szoknyáját a csípőjéről.

Stephanie megvonta a vállát.

– Nem hallottam felőle, és remélem, ez így is marad.

Kelly megemelte a szemöldökét.

– Az tuti nem jelentene jót. A fickó még képes lenne rám hárítani a felelősséget, amilyen arrogáns. Ne is beszéljünk róla!

Kelly átnyújtotta a bögrét Stephanie-nak, majd az asztalhoz mentek és leültek egymással szemben.

– Akkor bizakodjunk, hogy nem kerül elő többet a pasas – kortyolt bele a teájába.

A bögre peremén vörös lenyomatot hagyott a nő rúzsa.

– Á, itt vagy, Stephanie! – dugta be a fejét az ajtón egy idősebb nő. – Szeretnék beszélni veled!

Stephanie kiitta a teája maradékát, felállt és megindult tömzsi főnöke után.

A hatalmas termet kis munkaállomásokra osztották fel, ahonnan telefoncsörgés, kiabálás és elfojtott beszédfoszlányok hangjai szűrődtek ki. A nő elhaladt mellettük, tűsarkai hangosan kopogtak a fehér padlón. A terem végén található ajtónál megállt és benyitott. Megkerülte az íróasztalt és leült a fekete, magas háttámlás fotelbe. Stephanie behúzta maga után az ajtót, az asztalhoz sétált, miközben végigfuttatta szemét a legtöbb példányszámot elért magazin borítók képein a falon. Hannah Bradford intett Stephanie-nak, hogy üljön le az asztal másik oldalán található fémszékek egyikére.

A nő kényelmesen hátradőlt a székében.

– Nagyon jó munkát végzel, Stephanie. Úgy gondolom, hogy szép karrier áll előtted – kezdett bele a nő. – De nem szeretem, ha a beosztottaim között feszültség van – folytatta, miközben felvette az asztalról megcsörrenő mobiltelefonját, megnézte a kijelzőt, majd kinyomta a hívót. – Tudom, hogy nehéz Paullal, de hidd el, a kisujjában van minden, amit tudnod kell!

– Igyekezni fogok, Hannah – sóhajtotta a lány.

A nő bólintott egyet.

– El is várom, Stephanie! Ne feledd, van még mit tanulnod! – felelte, majd telefonjára fordította a figyelmét.

***

Stephanie kilépett az irodaház forgóajtaján. Az épület klimatizált, hűvös levegője után az utcán uralkodó forróság szinte letaglózta a lányt, az izzadság vékony rétegben ült ki bőrére. Megállt az épület árnyékában, és kezével elárnyékolva szemét hunyorogva felnézett a szikrázóan tiszta kék égre. Egy lökés billentette ki az egyensúlyából.

– Elnézést! – szabadkozott az alacsony, idős férfi, aki Stephanie-nak ütközött. – Az unokám hívott, de fogalmam sincs, hogyan kell felvenni ezt a nyomorult telefont. Most kaptam a fiamtól, de öreg vagyok én már ezekhez a modern kütyükhöz – folytatta a férfi, miközben egy szemüveget húzott elő a pólója mellzsebéből.

A telefon újra megszólalt.

– Szívesen segítek! – ajánlotta fel Stephanie, majd megmutatta a férfinak, hogyan fogadja a hívást.

A férfi hálásan nézett a lányra.

– Köszönöm! – mondta, majd a füléhez tette a mobilt és beleszólt.

A lány biccentett egyet, és elindult a buszmegálló felé.

Stephanie végigsietett a hatalmas gesztenyefákkal szegélyezett utcában. A zöld lombsátor menedéket nyújtott a perzselő napsugarak elől.

A lány lelassított az egyik szürke ház előtt, átvágott az előkerten és felment a lépcsőn.

– Stephanie! Örülök, hogy látlak! – kiáltott az egyik szomszéd, miközben intett egyet a lánynak.

A lány visszaintett a sovány, barna hajú nőnek, akinek az egyik kezében bevásárlószatyor lógott.

– Hogy van a férje, Mrs. Winters?

– Egyre jobban. Tegnap már elkísért a boltba is. Az új gyógyszer úgy tűnik, beválik. Talán édesanyádnak is ki kellene próbálnia! Majd átküldöm a nevét, próbáld meg felíratni az orvossal! – felelte a nő, kinyitotta a házuk ajtaját, és eltűnt a zöldre festett falak mögött.

Stephanie nagyot sóhajtott. Megfogta a fekete, fém kopogtatót, és kétszer odacsapta az ajtóhoz.

Amíg várakozott, végignézett a ház tövében sorakozó, kókadtan hervadozó virágokon, amiket még ő ültetett tavasszal. Megcsóválta a fejét. Kifejezetten az anyja kedvéért ültette a színpompás növényeket, hogy egy kis örömöt csempésszen az életébe, de úgy tűnt, az anyját hidegen hagyták a virágok.

Stephanie újra kopogtatott, de másodszorra sem kapott választ.

Lesétált a lépcsőn, kinyitotta a ház melletti kiskaput és hátrament. Az apró, zöld hátsókertben egy idősebb nő pihent egy sárga nyugágyban. Sötét hajába már ősz csíkokat húzott a kora, arcát hatalmas napszemüveg takarta el.

Stephanie odalépett és lehajolt a nőhöz.

– Anya, én vagyok!

A nő megmozdította a fejét, aztán megemelte a szemüvegét és álmosan felnézett a lányra.

– Elszunyókáltam – mondta, és megdörzsölte a szemét. – Olyan kellemes itt a diófa alatt. Szeretek itt üldögélni, olyan békés! Jót tesz az idegeimnek, jobb, mint azok a tabletták, amikkel az orvos próbál mérgezni.

– Ugye szeded a gyógyszereidet?

– Hát persze! – vágta rá az anyja egy kissé gyorsan.

– Anya! – húzta össze a szemét Stephanie.

– Na jó, lehet, hogy néha elfelejtem bevenni őket.

– Ez nem játék, szedned kell a gyógyszereket, mert nem vagy jól!

– De már sokkal jobban vagyok, mint amikor apád elment.

– Mrs. Winters férje új gyógyszert kapott, amitől sokkal jobban van. Meg kellene kérdezni dr. Roberts-t, hogy mit gondol róla – mondta Stephanie.

– Már így is éppen elég gyógyszerem van, nem kell még több!

Stephanie leült az anyja mellé és megfogta a kezét.

– Mihez lenne kedved, anya? Menjünk el moziba? – kérdezte a lány. – Vagy… mit szólnál, ha elmennénk abba a kis kifőzdébe, ami nemrég nyílt itt, kétsarokra?

A nő elmosolyodott, aztán megcsóválta a fejét.

– Talán majd legközelebb, ha nem lesz ennyire meleg.

Stephanie leejtette a vállát.

– Akkor hozzak neked valami finomat? Mit ennél?

– Jó ember vagy, Stephanie! Köszönöm! – A nő megsimogatta a lány arcát, aztán felállt. – Sütöttem egy kis oldalast. Gyere, biztosan éhes vagy!

Stephanie is felállt, és az anyja után indult a házba. Leült a konyha közepén álló, fehér terítővel letakart étkezőasztalhoz, a táskáját letette a mellette álló székre. Nézte, ahogy az anyja két nagy lábast vesz elő a hűtőből, majd egy tányért a piros konyhaszekrényből.

– Párolt krumplit készítettem mellé – mondta a nő, és ételt halmozott a tányérra.

– Beszéltél Nancy nénivel mostanában? – kérdezte Stephanie.

– Merre jár éppen a nagynénéd?

– Mexikóban van, de a hétvégén hazajön, és egy ideig itthon is marad.

Az anyja a mikróba tette a tányért.

– Hogyhogy?

– Elfáradt, pihenni szeretne egy keveset, és a nagyiék házát is fel kell most már újítani.

– Mindig mondtam, hogy nem neki való az a cigányélet! Meg kellene végre állapodnia.

– Anya, Nancy néninek csodálatos munkája van! A múltat kutatja, segít, hogy megismerhessük a rég letűnt korokat.

– Közben pedig elrepültek az évek felette, és még mindig egyedül van.

– Szerintem ez egyáltalán nem zavarja.

– A lényeg, hogy itthon lesz! Egyél, Steph, úgy sütöttem, ahogy szereted, mézesen – tette az anyja a lány elé a tányért.

***

Boris leparkolt a járda mellé, majd kiszálltak Stephanie-val. A fiú a parkolóautomatához lépett és pötyögött néhányat a mobilján, majd elindultak a kis utcában.

– Nagyon kíváncsi vagyok Peter képeire – mondta a lány, miközben elhaladtak egy csillogó lovagi páncél előtt, ami az egyik kirakatból bámult rájuk.

A szűk utcában egymás érték a kortárs képeket kínáló kiállítótermek és az antik tárgyakkal teli régiségboltok.

Beléptek az egyetlen hatalmas teremből álló galériába. Stephanie körbenézett. A fehér falakon fekete keretekben fekete-fehér fotók lógtak, a terem közepén, fehér oszlopokon kisplasztikák fogadták a betérőket.

Stephanie közelebb lépett az első képhez.

– El sem tudom képzelni, milyen lehet ilyen szmogban élni! – rázta meg a fejét, miközben a szemét a képen tartotta, amin egy várost borított be a sűrű, szürke füst.

– Ha nem jön meg az emberek esze, ránk is ez fog várni – sóhajtotta Boris. – Már most is koszos a levegőnk. Jó lenne, ha ezt végre mindenki felfogná, és elkezdene tenni érte. Talán még nem késő.

– Sajnos én nem hiszek abban, hogy képesek lesznek megváltozni az emberek. És ha ilyen jövő fog ránk várni, akkor nem is szeretnék gyereket.

Boris meglepetten nézett a lányra.

– Remélem, azért ezt nem gondolod komolyan, Steph!

– De. Miért akarnék rosszat a leendő gyermekemnek? Mi várna rá egy ilyen világban? Forróság, áradások, tüzek, éhezés – a lány megrázta a fejét –, egy élhetetlen élet.

– Azért még ne add fel a reményt! És úgysem akarsz még gyereket, nem?

– Még nem. Talán néhány év múlva, ha már elértem az újságnál egy biztos pozíciót. Meg hát, nincs is kinek.

– Steph, na, ez az, amitől egyáltalán nem félek! Minden ujjadra találnál legalább tíz férfit.

– Egyelőre jól megvagyok egyedül – vonta meg a vállát a lány.

A következő képen egy szeméttel teli tengerpart volt látható. A műanyag palackok, zacskók, dobozok teljesen elfedték a fehér homokot.

– Ez borzasztó! – sápadt el a lány.

– Boris, Stephanie! – szólalt meg valaki a hátuk mögött.

Megfordultak.

– Peter!

– Nem tudsz elszakadni a képeimtől, igaz? – ölelte át Borist a férfi.

– Még mindig nagy hatással vannak rám, de ma Stephanie-t kísértem el.

– Lemaradtam a megnyitódról – mondta a lány, miközben megölelték egymást.

– Annyi baj legyen! Az a lényeg, hogy most itt vagy. Sajnos pezsgővel már nem szolgálhatok.

– Ezek a képek nagyon mély benyomást tettek rám – mutatott a képekre a lány.

– Sajnos, ha nem változtatunk, hamarosan a saját bőrünkön is megtapasztalhatjuk azt, amit a képeken látsz.

– Peter! – Egy szőke hajú lány sétált feléjük.