Szirtes Lili

A bántalmazó árnyékában

Kiút a traumából
az EMDR módszerével

részlet

Szirtes Lili:
A bántalmazó árnyékában – Kiút a traumából az EMDR módszerével

© Szirtes Lili, 2023
Szerkesztő: Orosz Ildikó
Szaklektor: dr. Mogyorósy-Révész Zsuzsanna

Borító: Grosan Cristina

HVG Könyvek
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Tanács Eszter
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 506 9
ISSN 2560 1482

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

A trauma berobban

A trauma természete

Első találkozás

Erőforrások építése

Mérlegelni, mivel állunk szemben

A tanácsadó szakpszichológus kompetenciái a traumák kezelésében

Viszontáttételi reakciók

A fiúk nem sírnak

Tabuk tabuja

Szexuális gyermekbántalmazás

Feldolgozás EMDR útján

Éntöredékek

Érzelemszabályozás a jelenben

Testhatárgyakorlat

A Mama hívása

EMDR terápia

Az EMDR módszertan lépései

A távolság biztonsága

Tetterő a hétköznapokban

Emma tekintete

A traumával szemben

Óriás

Monodráma az anyával

A belső gyermek elég jó szülője

Kiút a traumából

Jövősablon

A búcsú előszobája

Poszttraumás növekedés

Utószó

Ajánlott művek

Hol a segítség?

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Előszó

Tizenéves voltam. Először hallottam a rádióban arról, hogy létezik olyan, hogy generációkon átívelő trauma. Addigra már az anyai és apai ág családtörténetével felületesen tisztában voltam. Kollektív, társadalmi, kötődési traumák, súlyos veszteségek sorakoztak mindkét oldalon, ahogy gyógyulás, növekedés, meghaladás is. Zsigeri vonzalmat éreztem a trauma mélységeinek és átörökítésének misztériuma iránt, amely valószínűleg abból is származhatott, hogy a felmenőim beszéltek a nehézségeikről. Nem nyomasztóan, démonokat látva vagy túlzott aggodalommal, hanem bölcsességgel, megdolgozottsággal, részben-egészben a családi legendárium részévé téve őket. Alapélményem tehát, hogy ha szavakat találunk a bennünk lévő fájdalomra, és ezek eljutnak egy másik ember szívéhez, felszabadulunk.

Talán ezért is szólít meg annyira, ha épp ennek ellenkezőjével találkozom. A kultúránktól és társadalmunktól az elhallgatás, a tabusítás korántsem idegen. Ez egyfelől az átélt történelmi traumák öröksége, másrészt a hatalom retorikájának a lenyomata: ha elfordítjuk a tekintetünket, ha tudomást sem veszünk valamiről, akkor elhisszük, hogy az nincs is ott.

Taburól írok. Nehezen emészthető, ólomsúlyú, dermesztő taburól, amellyel ha nem nézünk szembe, nem beszélünk, olvasunk vagy írunk róla, valójában cserbenhagyjuk mindazokat, akik szenvednek és akiknek segítségre van szükségük. Gyermekeket, akik bántalmazás áldozatai és felnőtteket, akik ennek csend övezte terhét akár halálukig cipelik magukkal.

Könyvem egy felnőtt klienssel zajló traumaterápiás folyamatba nyújt betekintést. A közös munka során használt, szemmozgásokkal történő deszenzitizálás és újrafeldolgozás (Eye Movement Desensitization and Reprocessing, EMDR) ma az egyik leghatékonyabb eljárás a traumák kezelésében. Noha a módszer összességében jól érthető és követhető, alkalmazása kizárólag ebben képzett szakpszichológus kísérésével történhet.1 Az esetbemutatás során a traumafeldolgozás fázisalapú megközelítését követve kiemelt figyelmet szentelek a stabilizációnak. Ennek értelmében olyan érzelemszabályozó gyakorlatokat ismertetek, amelyeket az olvasó saját belátása szerint szabadon beépíthet a mindennapjaiba, öngondoskodási eszköztárába.

A kötet kliensem hozzájárulásával született, de a felismerhetőség elkerülése érdekében adatait és történetének számos pontját megváltoztattam.

A trauma berobban

Dobolok a bögrémen, kissé megpihenve a nyári szabadság utáni első munkanapjaim egyikén. A nap már nem üt át olyan hivalkodón a függönyön, érezhetően átfordultunk az őszbe. Gyerekként is szerettem a szeptemberi nagy újraindulást: augusztus végén már lomhának hatott a nyár, élményekkel telve pezsdítő mehetnékérzés, tenni akarás ébredt bennem.

A tapasztalatom az, hogy a kliensek bejelentkezésének üteme a nyár elején rendre lassul, a töltődés reménye elcsendesíti az önismereti kedvet, és néha szükségszerű, hogy ők is szabadságra menjenek a lélektani munkából. Közeledve az őszhöz már alig van szabad időpontom. Az utóbbi években, amióta traumaterápiával foglalkozom, jelentősen több a megkeresés. Ennek hátterében az állhat, hogy a társadalom nemhogy nincs jól, hanem egyik krízisből a másikba esik. Koronavírus-járvány, háború, klímaválság, gazdasági megszorítások és az ezeket kísérő létbizonytalanság teremt újabb és újabb pszichés kihívásokat. Ezekkel együtt élni önmagában sem könnyű, de főként nem akkor, ha a kiszámíthatatlanság régmúlt traumák emlékét hozza felszínre.

Az emberi szervezet túlélésre van programozva, így jobbára keresni fogja a terhek alóli menekvés és megoldás lehetőségét.2 Az elmúlt évtizedben a pszichológiai tudatosságunk jelentős gyarapodásnak indult. A könyvesboltok polcain önsegítő olvasmányok sorakoznak, online médiumok ontják magukból az életvezetési posztokat, cikkeket, podcasteket. Egyre többen kérik célzottan krízis- és traumaterápiában jártas szakember segítségét. Sokan úgy keresnek meg, hogy már rendelkeznek valamilyen önismereti előtörténettel, nemegyszer jártak egy vagy több kollégánál is.

Fontos számomra, hogy az első személyes találkozás előtt legyen köztünk egy telefonbeszélgetés a hozott témával összefüggésben, ami jó kiindulási alapot teremt. Először is, láttatja a szenvedésnyomás mértékét, például krízisben van-e az érintett, szükséges lehet-e akár kórházi kezelés. Másfelől segít ráhangolódni a kliensre, képet ad történetének koherenciájáról, szorongásának mértékéről, és arról, mennyire motivált az önismereti munkára. Sok kollégám az első találkozásra hagyja a segítségkérés hátterének kibontását, nekem az ad biztonságot, ha valamennyi információval rendelkezem már. Próbálok az állapotfelmérésben körültekintően eljárni, de nem üléshosszúságúra nyújtani a hívást.

Dobolok a bögrémen, és míg az előttem álló időszakon mélázom, a telefon kijelzőjén látom, hogy ismeretlen számról hívnak. Olivér mély tónusú, karakteres hangon mutatkozik be, amely kellemesen zeng tovább a fülben. Azonnal a tárgyra tér, hogy EMDR terápiával kapcsolatban kér segítséget. Az EMDR egy speciális pszichológiai módszer, elsősorban a traumák kezelésére. Rövidítése az Eye Movement Desensitization and Reprocessing, fordításban szemmozgásokkal történő deszenzitizálás és újrafeldolgozás kifejezésnek, amelyet a későbbiekben részletesebben ismertetek. A férfi EMDR iránti érdeklődése valószínűsíti, hogy traumával összefüggő a megkeresése, a konkrét módszer kiemelése tudatosságot és valamennyi kutatómunkát, energiaráfordítást sejtet a részéről.

Érdekes, hogy férfi kliens megkeresésekor néha kissé zavarban vagyok eleinte, szükségem van néhány pillanatra, míg természetessé válok. Talán nagyobb bennem a bizonyítási vágy, bekapcsolhatnak tudattalan nemi szerepelvárások saját magam és a másik irányában. Jobb már az elején rálátnom erre, hiszen így könnyebben átírható, meghaladható mindez.

Olivér kezdeti határozottságát szinte rögtön félszeg kérdés váltja fel, hogy nem zavar-e, még a hangja is elvékonyodik. Ez a két hatás elgondolkodtat, és őszinte kíváncsiságot ébreszt bennem.

– Üdvözlöm, Olivér, alkalmas időpontban hív, és köszönöm a megelőlegezett bizalmát! Miben segíthetek?

– Arról van szó, hogy… – megtorpan. – Amúgy a reklámiparban dolgozom, 34 éves vagyok, és jártam már pszichológusnál évekkel ezelőtt. Jó volt, de most valami történt. Az elmúlt időszakban több podcast jött velem szembe, olvastam egy-két könyvet arról, hogy… – nagy levegőt vesz, nyel – szóval nemrég jöttem rá… elkezdtem emlékezni arra – hallgatás, nagy levegő –, hogy gyerekkoromban megerőszakoltak.

Hosszan sóhajt, szinte látom, ahogy elernyed a vonal túlsó végén, mintha azt üzenné, „kimondtam, túl vagyok rajta”. Mellbe vágnak, és ami azt illeti, készületlenül érnek a szavai, néhány pillanatig emésztenem kell a hallottakat. Mintha mély vízben merülnék alá, és most levegő után kapkodnék. Ezernyi kérdőjel jelenik meg a fejemben, miközben folytatja:

– Amióta emlékezni kezdtem, ki vagyok billenve. Vannak helyzetek, amikor ok nélkül ideges és feszült leszek, szinte remegek a félelemtől. Néha random émelygek és hányingerem van. Ritkán meg, mintha nem kapnék levegőt.

Korántsem megszokott, hogy a gyermekkori szexuális bántalmazás traumája rögtön előkerül a terápiában, főként nem egy első telefon során. Egyfelől a traumás amnézia3 jelensége miatt, amely akár évtizedekig a feledés homályába űzheti a borzalmas emlékeket. Jellemző, hogy éppen az önismereti munka hoz felszínre képeket a múltból, és áll össze az abúzus története. Másfelől a téma szenzitivitása miatt: a kliens érthetően óvatos, szégyent élhet meg, nem meri kimondani, leírni, hogy szexuális visszaélés áldozata. Férfiak esetében az „elvárt” maszkulin szerepekből fakadóan még jellemzőbb a tartózkodás. A folyamatban is szükséges idő, nemritkán hónapok, hogy a kliens szavakba öntse a vele történteket.

Ugyanakkor, ha valaki járt már korábban pszichológusnál, tudhatja, hogy körülbelül milyen az önismereti munka, és hogy az őszinteség kifizetődő. Emellett a 21. század fogyasztói kultúrájában, ahol az idő pénz, az emberek néha a terápiájukat is hajtanák, ezért nem „alibiznek”, nem „mismásolnak”, hanem fejest ugranak a nagy kérdésekbe. Az viszont már nagyon egyedi, hogy ez valójában segíti vagy hátráltatja-e a folyamatot.

Mindig jelzésértékű tehát, ha az első telefonban vagy az ismerkedésnek e kezdeti szakaszában a kliens kendőzetlenül avat be életének legintimebb, legfájóbb részleteibe. Kiérzem belőle a szenvedés mértékét, a kétségbeesést, törékenységet, egyúttal a bátorságot és őszinteséget. Olivér mondatai megérintenek, rögvest bevonódom a történetébe. Érzékelem, ahogy feszültség ül a mellkasomra, próbálom átlélegezni. Lassan nyugalom száll meg.

– Értem, megrendülten hallgatom. Elmondaná, mikor jött fel az emlék, és hogyan telt a megkeresésemig tartó időszak?

– Kábé három hónapja robbantak be képek – folytatja, visszanyerve a bátorságát. – Nappal és éjjel is. A rosszullét meg alapvetően jön és megy. Próbálom tenni a dolgom, a munkámban és a magánéletemben is, aztán egyszerre csak hatalmába kerít az érzés. Mintha nem is én lennék, tehetetlennek, kétségbeesettnek érzem magam. Tudatában vagyok, hogy ez nem oké, de nagy erőfeszítésbe telik kijönni ebből az állapotból.

– Ha jól értem, állandó készenlétben érzi magát, ami nagyon kimerítő lehet.

– Tartom magam, de nem fut úgy a motor, mint korábban, és elfáradtam. Kezdenem kell valamit ezekkel az emlékképekkel, nem vezet semerre, hogy próbálom eltolni magamtól.

Nyugtázom magamban, hogy Olivér önreflektív, önmagáról elmélkedni kész férfi. A továbbiakban olyan kérdéseket teszek fel neki, amelyekkel felmérhetem, mennyire „van és marad egyben önerőből”. Amennyiben azt érzékelném, hogy felmerül a pszichotikus állapotba csúszás (a valósággal való kapcsolat elvesztése), önsértő vagy másokat veszélyeztető cselekedet esélye, a területileg illetékes pszichiátriát vagy kórházi ellátást javasolnám neki. De úgy ítélem meg, nem igényel azonnali kórházi beavatkozást. Rákérdezek, járt-e valaha pszichiáternél, szedett-e gyógyszert, nemmel felel. Ezzel együtt egy pszichiáter kollégám elérhetőségeit megosztom vele, amit vonakodva elfogad. Abban maradunk, hogy a tüneti kép mélyebb ismeretében visszatérünk arra, hogy esetleg szükségessé válhat-e gyógyszerszedés.

Jelzem, hogy három hét múlva lesz szabad időpontom, egyeztetjük az első találkozás dátumát. Nem megszokott, hogy már a telefonban ajánlással élek, de itt az első ülésig azt javaslom, hogy olyan, számára elérhető gyakorlatokkal próbálkozzon, amelyek segítik a feszültségoldást és az egyensúlyban maradást. A sportot, a vezetett meditációt és a zenehallgatást emeli ki, mint korábban működő erőforrásokat.

Traumaérzékeny megközelítésben a kliens teherbírásához illeszkedünk, támogatjuk, hogy ráérezzen saját kontrollképességére az adott helyzetekben, így a pszichológiai térben is (már egy telefon is annak számít). Ebben az első hívásban empátiám kifejezése mellett törekszem arra, hogy Olivér magára ne mint – ahogy egy másik kliensem fogalmazott – „selejtes ufóra” gondoljon, hanem úgy, mint akinek a megélései normál reakciók egy borzalmas eseményre.4

Ahogy letesszük a telefont, az ablakhoz sétálok, szélesre tárom, és mélyen beszívom a frissítő őszi levegőt. Zakatol bennem az elmúlt néhány perc emléke. Olivér súlyos, megrázó teherrel keresett meg. A gyermekbántalmazás témája zsigerekbe hatol, és temérdek érzést hoz felszínre bennem. A traumákkal való találkozás nagy fokú tudatosságot igényel a pszichológustól, máskülönben e mély verem érzelmileg őt is elnyelheti – ez pedig nemhogy nem támogatja a klienst, de árthat is. Figyelem az elém táruló fák kontúrját, látom, ahogy a következő kliensem megérkezik a központ bejáratához. Félreteszem az elmúlt negyedórát, és már szól a kaputelefon.

A trauma természete

Traumáról akkor beszélünk, ha egy megrázó esemény a pszichét oly mértékben terheli meg, hogy az egyén sem elfutni nem képes előle, sem védekezni ellene vagy megharcolni vele. A trauma elszenvedője elérhető segítség híján van, így a hiábavaló megküzdési kísérleteket követően beledermed a helyzetbe és összeomlik.5

Francine Shapiro, amerikai pszichológus, traumaterapeuta és az EMDR megalkotója a traumatikus eseményeket nagybetűs T és kisbetűs t traumák szerint osztályozza.6 Nagybetűs trauma például az erőszak, a háború, a környezeti katasztrófa vagy egy szeretett hozzátartozó elvesztése, amelynek során az esemény átélője vagy szemlélője intenzív félelmet, fenyegetettséget, akár halálszorongást él meg. Ezekre a jelenleg hatályos diagnosztikai kézikönyvek, a DSM–5 és a BNO–11 is traumatikus tapasztalatként hivatkoznak. Kisbetűs traumának tekinthető bármilyen esemény, ahol a személy megalázottságot, szégyent, tehetetlenséget élt át, például egy rosszul sikerült szóbeli felelet, egy kutyatámadás, vagy ha a kapcsolatában bántó megjegyzéseket tettek a súlyára.

EMDR-mesterem, Havelka Judit klinikai szakpszichológus azt javasolja, hogy a kliensek történetét a mentális egészség-betegség tengelyén túl „traumaszemüvegen” keresztül vizsgáljuk. Ennek értelmében bármely tapasztalat, amely a személy életében tartós nehézséget okoz, okozott, potenciálisan traumatikusnak tekinthető. Ezzel se nem relativizáljuk a traumát, se nem húzzuk rá mindenre, hogy traumatikus. Azt viszont képviseljük, hogy a jelenben átélt elakadásaink szempontjából van egy értelmezhető térkép bennünk, amely fájdalmas múltbéli eseményekhez vezethet el.

A trauma lehet egyszeri vagy többször megtörtént, körülhatárolt esemény, például egy biciklibaleset vagy az életút során átélt két-három műtéti beavatkozás. Ezeket nevezzük 1-es típusú traumának. Lehet továbbá hosszan tartó és ismétlődő, mint például a családon belüli bántalmazás. Ezt nevezzük krónikus, komplex vagy 2-es típusú traumának. A traumákat csoportosíthatjuk aszerint, hogy személy vagy természeti jelenség-e az előidéző, illetve, hogy egyéni vagy kollektív, társadalmi tapasztalat-e.7 8 9

Az eseményt követően azonnal (1-2 nap) jelentkező tüneteket az akut stressz reakciók közé soroljuk, míg az egy hónapig fennálló tünetegyüttest akut stressz zavarként tartjuk számon. Azon túl pedig poszttraumás stressz zavarról (Post-traumatic Stress Disorder, PTSD) beszélünk. A fentiek sejtetik, hogy minél előbb megkezdett, szakszerű kezeléssel megelőzhető a későbbi poszttraumás állapot.

A PTSD jelentkezhet késleltetve is, akár több év elteltével.10 A PTSD tünettanához a teljesség igénye nélkül az alábbi jellegzetességeket sorolja a szakirodalom: betolakodó emlékképek, nyomasztó álmok, a traumára emlékeztető helyzetekre adott intenzív megriadás, irritáltság, mással nem magyarázható fizikai rosszullét, fokozott készenlét, dühkitörések, pánikreakció, az eseményekre való visszaemlékezés képtelensége, elidegenedettség élménye, disszociáció (amikor a személy úgy érzi, mintha „nem lenne jelen”).

Fontos még néhány szót ejteni a kötődési kapcsolatban (vagyis a gyermekkorban a szülővel/gondozóval való kapcsolatban) keletkező, ismétlődő és hosszan tartó traumáról. Fokozott kitettséget jelent bántalmazó, érzelmileg elérhetetlen, elhanyagoló, súlyos függőségben szenvedő vagy mentálisan beteg szülő mellett felnőni. Ezt a szakirodalom komplex PTSD-ként (C-PTSD) tartja számon, és tüneteit tekintve nagy átfedést mutat a PTSD-vel, kiegészülve három aspektussal: az elszenvedő személy saját értékességébe vetett hite csökken, a meghitt kapcsolatok fenntartása ellehetetlenül és az érzelemszabályozás képessége is jelentős mértékben sérül.11

Első találkozás

A megbeszélt időponthoz képest kissé késve szólal meg a csengő. Olivér enyhén csapzott külsővel, zihálva jelenik meg az ajtóban.

– Siettem, elnézést a késésért! – szabadkozik. Nyújtom a kezem, a tenyere hideg, nyirkos. Érintésében ugyanazt a félszeg erőt tapasztalom, mint a hangjában a telefonbeszélgetésünkkor. Első gondolatom, hogy szorong: megértem, mennyire nem lehet könnyű ide megérkezni. De érzem a felfokozottságát, vibrálását is.

Olivér középtermetű, sötét hajában oldalt ősz tincsek tűnnek fel, borostája is mákosabb, arca finom vonású, teltebb, fiatalabbnak mutatja a valódi életkoránál. Sallangmentes, nem kimódolt öltözködése – hosszú ujjú ing, farmer, mokaszin – természetes benyomást kelt bennem.

Hagyom, hogy megérkezzen, kifújja magát, tekintetét körbejárassa a helyiségben, addig röviden én beszélek. Jó, ha a biztonság élményét nyújtja a tér, ahova a kliens elhozza legmélyebb gondolatait. Ez számomra is fontos, így habár csupán bérlemény, a pszichológusi szobát a lehetőségekhez mérten törekszem azzal a lelkülettel formálni, mint az otthonomat. A vizeskancsó, a képek a falon, a szobrocska a komódon mind azt szolgálják, hogy a környezet nekem is autentikussá váljék.

Bemutatkozom, megerősítem az alapvető kereteinket (titoktartás, pszichológiai tanácsadás, óradíj, lemondás feltételei stb.), és megkérdezem, milyen érzésekkel jött ma.

Amióta beszéltünk telefonon, nem érezte, hogy olyan rosszul lenne, mondja, immár összeszedetten. Odafigyelt arra, amiről beszéltünk, sportolt és talált egy jó alkalmazást, ahol vezetett meditációkat lehet csinálni. Az, hogy egy telefonbeszélgetés után tudatosan hasznosította bizonyos erőforrásait, fejlődési potenciálról és kellő motivációról tanúskodik.12

Fontosnak tartom, hogy a változás irányába tett valamennyi lépését őszintén jutalmazzam, és megjegyezzem, milyen figyelemre méltó erőfeszítést tesz. Eszembe jut, hányszor látjuk traumatizált személyek esetében, hogy tudattalanul törekszenek fenntartani egy erős képet a külvilág felé annak érdekében, hogy elrejtsék sebezhetőségüket, megóvják magukat az esetleges csalódástól. Ha megnyílnak, az igencsak törékeny, sérülékeny állapot is lehet. Ezért óvatossággal adagolhatják a bizalmat, és hamar vissza is vonhatják, ha veszélyt éreznek.

– Mesélne magáról? Amiről úgy gondolja, most fontos lehet.

Egy pillanatra elréved, tekintetével a parkettát fürkészi, majd belekezd.

– Pest megyében születtem, de 14 éves korom óta a fővárosban élek. A gimnázium miatt jöttem fel, kollégiumban laktam az érettségiig. Utána összeálltunk két barátommal, és közösen béreltünk egy lepukkant kis lakást az egyetemi évek alatt. Klasszik mekis melóm volt egy ideig, aztán pultoztam egy romkocsmában, így tartottam fenn magam. Angol szakot végeztem, de egyértelműen tudtam, hogy se tanár, se fordító nem akarok lenni. Korán beszippantott a reklám, kisebb ügynökségeknél dolgoztam szövegíróként, mára szabadúszóként európai cégekkel működöm együtt. Szeretem a munkám, megbecsülnek, sikeres vagyok. Egzisztenciálisan biztonságban érzem magam. Az írás számomra hobbi is, egyszerre élénkítő és pihentető. Négy éve vettem egy belvárosi lakást. Együtt vagyok egy lánnyal, Emmával, fontolgatjuk az összeköltözést. Tíz hónapja járunk, egy alkalmazáson keresztül ismertük meg egymást. Nem tudom, fontos-e, de előtte volt néhány félresikerült próbálkozásom, így az, hogy vele összehozott az élet, nagyon boldoggá tesz. Huszonéves koromban volt egy hatéves, nagyon hullámzó kapcsolatom, ilyenekre szoktuk mostanában azt mondani, hogy toxikus. Szerintem ott én voltam a kiegyensúlyozottabb fél, bár az is lehet, hogy az elnyomott… Most pedig mintha én lennék a labilisabb, Emma meg a stabilabb.

– Miből származik ez a megélése?

– Néha már attól is félek, mikor tör rám ismét a rosszullét – mondja gyorsan. – Türelmetlen és ideges leszek, másokra alig van energiám, ebből sajnos vannak konfliktusaink Emmával.

– Esetleg le tudná írni, mi történik ilyenkor?

– Érzem, hogy ráül a hangulatomra valami, ilyenkor konkrétan az élettől is elmegy a kedvem. Egyszerre befordulok, belül üresnek érzem magam, de mintha a testem remegne. Legszívesebben elbújnék… Ha beszélgetne, vagy csak ölelésre vágyna, dühös leszek, mint valami ketrecbe zárt vad… Nem őrá vagyok mérges, mégis rajta csattan. Kavarog bennem az egész. Jobb, ha ilyenkor elvonulok, de sokszor nem tudok mit kezdeni az indulatokkal. Nagyon szégyellem magam, hogy így lát. Nem erre fizetett be.

– Mintha állandó, felfokozott küzdelemben lenne saját magával, miközben próbálja kontrollálni az ösztönös érzéseit. Emma mit érzékel ebből?

– Túl sokat. Néha annyira feszít valami, hogy elutasító vagyok vele, ráförmedek. Ez nyilván rosszulesik neki, szokta is mondani, de aztán megkérdezi, mi lenne jó nekem. Hihetetlen türelmes, hagy megnyugodni.

– Sokat jelenthet az ő elfogadása.

– Nagyon! Döbbenetes, hogy nem veszi magára ezeket a reakcióimat, szerencsés vagyok, mert ezzel most terhet vesz le rólam.

Milyen fontos és gyógyító tapasztalat ez, gondolom, hogy Olivér mellett olyan társ van, aki „bírja” ezt a kapcsolati szempontból sem könnyű időszakot és elkötelezetten támogatja párját. Másfelől felmerül bennem a kérdés, hogy mit is élhet meg Emma pontosan. Vajon tényleg ennyire türelmes, empatikus és stabil, vajon tényleg elegendő önbizalommal rendelkezik ahhoz, hogy úgy tud támasza lenni, hogy közben a határait is tartja, vagy lehet-e benne valamennyi önalávetés? Milyen is az ő kapcsolati dinamikájuk? Hogy van Emma mindazzal, ami Olivérrel történt a múltban, és ahogy ez teret kér magának a jelenben, a párkapcsolatukban? Emésztgetem magamban ezeket a kérdéseket, de nem érzem úgy, hogy itt és most errefelé kellene vinnem a beszélgetésünket. Azt viszont kihangosítom, hogy a sajátja mellett láthatóan nyitott a barátnője nézőpontjára és megérti az ő érzéseit is. Arra gondolok, ha nem így lenne, az hosszú távon könnyen konzerválhatna egy egészségtelen kapcsolati működést, amelyben az egyik az igényeit elnyomó, tűrni képes alárendelt, a másik az indulataiba bezárt, néhol bántó és egyszerre gondoskodásra szoruló fél.

Stephen Porges amerikai pszichológus és idegtudós szerint a poszttraumás stressz állapotában a traumatúlélők rendszerint nem férnek hozzá a társas bevonódási rendszerükhöz, ami a nyugalmukat, az összerendeződésüket szolgálná. Éberségi szintjük ingadozik a káosz és a merevség, dermedtség között. Ez a szabályozatlan aktivációs állapot jellemző Olivérre, amikor például Emma közeledésére összerezzen, és nem a kapcsolódás biztonságát, hanem annak a fenyegetését éli át.13 Ezt Peter A. Levine traumaszakértő kifejezésével élve traumatikus szorongásnak hívjuk, amely nem állandó jellemzője az ember személyiségének, de jelzi, hogy az idegrendszer átmenetileg túlterhelt állapotba került.14

– És hogyan kapcsol ki, milyen eszközei vannak a töltődésre, pihenésre akár egyedül, akár Emmával?

– A Covid alatt sok olyan program, ami mindkettőnket vonzana, kiesett sajnos, mint például a színházba járás. De gyakran kirándulunk és biciklizünk együtt. A sport nekem sokat segít, futok, falat mászok, alkalmanként lejárok TRX-ezni, ha az edzőtermet lehet használni. Régebben szerettem gitározni, ez megkopott, de a karanténban újra elővettem.

– Ezek mind nagyon jó eszközök, láthatóan többféle erőforrással rendelkezik.

– Igen, azoknak érzem őket én is.

– A telefonban azt mondta, három hónapja jelentek meg a nyomasztó képek és rosszullétek, esetleg emlékszik, mi történhetett akkor?

– Ezen én is gondolkoztam. Talán akkor volt a hagyatéki tárgyalás.

– Hagyatéki tárgyalás? Kié?

– A nevelőapámé.

– Részvétem! – Ahogy kimondom, felkapja a fejét: őszinte döbbenettel, és némi megütközéssel néz rám. Egy pillanatra mintha hátrébb húzódna a fotelben. Zavarba jövök.

– Nem kell… mármint, köszönöm… – hebegi. Kérdő tekintetemre hozzáteszi: – Nem álltunk túl közel.

– Értem. Tehát az ő hagyatékát rendezték, és ekkortájt kezdte el érezni, hogy valami megváltozott.

– Volt egy hét, amikor a dolgait pakoltuk a lakásában édesanyámmal. Mintha visszarántottak volna a múltba. Addig alig gondoltam erre az időszakra, és egyszerre csak ott volt néhány emlékfoszlány, amihez egyre több jött. Most is elfog a hányinger.

Vízzel kínálom. Ahogy tölt, kicsit megcsúszik a kancsón a keze, gondolom, megizzadt. Megissza, újra tölt. Várok.

– Hogyan hatott önre és a hozzátartozókra a nevelőapja halála?

– Nem lehetett rá számítani, váratlanul halt meg az öreg, autóbalesetben külföldön. – Olivér hangszíne fénytelenebbé válik, és mintha távolabb lépett volna. – Tapasztalt sofőr volt, fiatalabb korában kamionozott, de aznap nagy vihar volt, kisodródott az autópályán, a szalagkorlátnak csapódott.

Tárgyilagosan, szinte érzelem nélkül mesél, ami azért is különös, mert a hagyaték rendezésekor jelentkeztek azok az intenzív érzések, amelyekkel kapcsolatban a segítségemet kérte. Rossz érzés fog el a nevelőapjával kapcsolatban, de közben az édesanyjára terelődik a szó.

– Már jó ideje nem voltak együtt anyámmal, de papíron nem váltak el. Szerintem anyám mindig vágyódott utána, de nevelőapám ivott, és egy ponton túl tarthatatlan lett volna a dolog. Anyám életének egyetlen határozott kiállása az volt, amikor különköltözött. Én ekkor már kollégista voltam. Az öregnek rajtunk kívül nem volt családja. Anyámat rendszeresen megcsalta, kész csoda, hogy nem lett gyereke mástól. – Olivér jelentőségteljes fintorral ad nyomatékot az elmondottaknak. – A halála először nem érintett meg, hál’ istennek már rég nem volt kapcsolatom vele. Csak amikor a házában dobozoltunk, kezdett összeszorulni a mellkasom… alig kaptam levegőt. Olyan dolgok kerültek a kezem ügyébe, amelyek ismerősek voltak, és a ruháinak a szagától ennyi év távlatából is elszédültem… Anyámmal voltunk ott aznap, ő sírdogált, anekdotázgatott – itt ismét sötétebb tónusra vált a hangja –, amitől még rosszabbul lettem. Aznap este és az azt követő napokban rémálmaim voltak. Az egyik ilyen este zihálva keltem. Borzalmas volt, kisgyerekként láttam magam a régi házunkban. Egyedül voltam az öreggel. Undorító… – beleborzong. – Nem minden emlék jött fel akkor. Napok, hetek teltek el, egyre több dolog mutatta meg magát abból az időszakból… – nagyot sóhajt –, amikor a nevelőapám szexuálisan bántalmazott.

Csend ül a szobára. Érezni a súlyát.

Zakatolnak a gondolataim, kérdések bukkannak elő, próbálok úrrá lenni a retteneten. Traumaelméletek, definíciók jutnak eszembe, csak hogy még egy kicsit távol tartsam, amit mondott. Felfogható-e igazán érzelmileg, hogy aki velem szemben ül, azzal ilyen borzalom történt? Mintha tiltakozna az elmém. Nézem az ereje teljében lévő felnőtt férfit, és most olyan védtelennek látom.

Kisvártatva felocsúdok.

– Érthető, hogy ez nagyon felzaklatta, Olivér.

– Ühüm… – néz maga elé.

– Hány éves lehetett ekkor?

– Kicsi, 7-8 körül.

– Ekkor kezdődött, ha jól értem – bólint –, és meddig tarthatott?

– 9-10 éves koromig talán, kiskamasz koromból már nem emlékszem erre.

– Azt mondta, egyedül volt vele az álomban.

– A valóságban is.

– Hogy alakult ez így?

– Nem éltünk túl jó anyagi körülmények között.

Olivér tekintetével a szoba egyik sarka felé fordul. Felsőjével babrál, nedves gyűrődést hagynak rajta az ujjai. Elmélázom a vonásain, megtörtnek látom, megsajnálom.

– Nehéz lehet erről beszélni.

– Nehéz visszamenni oda… Mert valahol látom a nyomort, és a megnyomorított életeket ebben.

– Annyit mond el, amennyit szeretne, és tarthatunk szünetet is.

– Jó, köszönöm… De alapvetően jó érzés beszélni még akkor is, ha nehéz. – Nagy levegőt vesz, és folytatja: – Anyám egy gyárban dolgozott, éjszakai műszakban. Olyankor anyai nagymamám vigyázott rám, és amikor a kamionozásból épp otthon volt, a nevelőapám.

– Milyen volt, amikor a nagymamája vigyázott önre?

– Eléggé szabadjára voltam engedve, mindent lehetett. Sokáig játszhattam kint a többi lakótelepi gyerekkel, nem voltam számonkérve semmiért. Tipikus emlékem vele, hogy este tévét néz, én meg állok mögötte néhány méterre, és titokban nézem a Vészhelyzetet.

– És az édesapja?

Olivér hangszíne tárgyilagosra vált.

– Apámmal nem volt túl sok kapcsolatom, anyám fiatalon teherbe esett, és még a várandósság idején szétmentek. Apám egy másik városba ment főiskolára. Nem találkoztunk, csak maximum évente kétszer. Négyéves lehettem, amikor apám összejött egy kollégájával, később két gyerekük született. Egyetemista koromban lett egy kicsit szorosabb a kapcsolatunk, részben a féltestvéreimnek köszönhetően.

Olivér szenvtelenül, kissé távolságtartón beszél a férfiról, aki 54 éves, nyomdász, és egy vidéki település kertvárosi részén lakik egy Kádár-kockában, amit most újítanak fel. A feleségével és kisebbik, húszéves lányával élnek egy fedél alatt, a nagyobbik külföldön dolgozik. Az anyja elmondásából tudta, hogy az apja rendszeresen fizeti a gyerektartást, de arra is emlékszik, hogy nagyanyjával sokszor tettek arra csípős megjegyzést maguk között, hogy bezzeg a látogatás már nem fér bele. Nem emlékszik arra, hogy otthon érzékenyen reagáltak volna arra, hogy vágyódik az apja jelenléte iránt. Az apját konfliktuskerülő, szelíd embernek írja le, akinek, mint évek múltán kiderült, lelkiismeret-furdalása volt amiatt, hogy nem vett részt a fia életében. Manapság kéthavonta beszélnek telefonon, ahogy mondja, kicsit talán kötelességtudó lejelentkezések ezek. Körülbelül negyedévente találkoznak is egy kávéra, életének főbb eseményeit ilyenkor megosztja vele, az apja figyelmesen, de nem tolakodón hallgatja. Jólesik neki, de mintha nem tudna közelebb férkőzni hozzá, akárha egy láthatatlan fal lenne közöttük. Nyaranta a féltestvérekkel együtt körbetekerik a Balatont, ahogy idén is történt. A második napra Olivér rosszul lett, gyomorrontásra hivatkozott, de sejtette, hogy inkább az „idilli” együttlét kavarhatta fel, amely teljes mértékben ütközött azzal, ami benne kavargott. Olivérben felmerült, hogy beavassa az apját a gyermekkori történetbe, de rögtön elhessegette a gondolatot. Legfőképp a szégyen miatt.

– Ha jól értem, az abúzusról akkortájt, amikor történt, senki sem tudott – térek vissza a gyermekkori időszakhoz.

– Nem, de én magam sem. Fogalmam sem volt, mi történik velem, hogy neve is van, csak azt tudtam, hogy valami nagyon rossz és fájdalmas, amiről soha senkinek nem szabad beszélnem. Így konkrétan olyan lehetett, mintha meg sem történt volna… Pedig utólag összerakva, voltak egyértelmű jelei, de mintha körülöttem mindenki szemellenzővel járt volna. Rohadtul gáz… Néha olyan szinten mar belülről, hogy fizikailag fáj… hogy ennyire láthatatlan voltam. – Olivér elfordítja az arcát, de így is látszik alsó ajkának remegése.

Részvét hasít belém, tompán kúszik fel a gyomorszájamtól, összeszorítja a mellkasomat. Aligha tudok elképzelni magányosabb alapélményt a láthatatlanságnál.

A gyermekkori szexuális bántalmazás kapcsán sajnos gyakran tapasztalható ez. Olivér szavaiban tükröződik annak maró fájdalma, hogy egyedül maradt az erőszak tapasztalatával, hiszen a legközelebbi kötődési személyek, az édesanya és a nagymama nem vették észre, mi zajlik. Fontos megemlíteni, hogy a segítséget nem nyújtó szülő többnyire nem tudatosan vagy rossz szándékból „vak” (de persze néha még az is előfordul). Az a vágy, hogy fenntartsák a családi rendszer (hamis) egyensúlyát, csak a belátás hiánya és a valóság torzítása mellett tud megvalósulni. A gyermek tudattalanul szintén vigyázni igyekszik e kényes egyensúlyra, nem akarja „árulkodásával” felborítani – erre sok esetben kifejezett tiltást, fenyegetést is kap a bántalmazójától.

Ennek felismerése, valamint az ehhez kötődő érzelmek átélése sok esetben elmélyült traumafeldolgozó munkával jön meg. Ahogy a traumát átélt felnőtt önnön védelmi rendszereit elkezdi kialakítani, illetve képviselni a világ felé, a belső biztonsága mélyül. Fokozatosan megmutathatja magát a gyermekkori védtelenség, magány és tátongó hiányérzet. Ha ezek felszínre jutnak, megélhetővé válik a szomorúság, és megnyílik az út a normál gyászfolyamat felé. Merthogy több dolgot is el kell gyászolni. A testi és pszichés határok tiszteletben tartásának, az egészséges fejlődést támogató családi környezetnek, a gyermekkor önfeledtségének, a szabad önkifejezésnek és segítségkérésnek, valamint a biztonságot nyújtó védőhálónak a hiányát.

Jegyzetek

1 A hazai „EMDR practitioner” címmel rendelkező szakemberek listája megtalálható a Magyar EMDR Egyesület honlapján: emdr.hu

2 Levine, Peter A.: A tigris felébresztése – Hogyan dolgozható fel a trauma? (Waking the Tiger: Healing Trauma). Ford.: Kós Judit. Budapest, Ursus Libris, 2017.

3 Van der Kolk, Bessel: A test mindent számontart – Az agy, az elme és a test szerepe a traumafeldolgozásban (The Body Keeps the Score: Brain, Mind, and Body in the Healing of Trauma). Ford.: Kós Judit. Budapest, Ursus Libris, 2020.

4 Perry, Bruce D. – Szalavitz, Maia: A ketrecbe zárt fiú és más történetek egy gyermekpszichiáter jegyzetfüzetéből – Mit tanulhatunk a traumát átélt gyerekektől a veszteségről, a szeretetről és a gyógyulásról? (The Boy Who Was Raised As a Dog And Other Stories from a Child Psychiatrist’s Notebook: What Traumatized Children Can Teach Us About Loss, Love and Healing). Ford.: Dudik Annamária Éva. Budapest, Park, 2021.

5 Mogyorósy-Révész Zsuzsanna: „A krízis-gyász-trauma lélektani azonosságai és eltérései”. In: Horváthné Schmidt Ilona – Németh Marietta (szerk.): Testtől lélekig – Az autogén-bionóm terápiás szemléletmód jelentősége a krízis, a gyász és a trauma feldolgozásában. A Magyar Relaxációs és Szimbólumterápiás Egyesület kiadványa a X. Országjáró Konferencia előadásai alapján. Győr, Magyar Relaxációs és Szimbólumterápiás Egyesület, 2022.

6 Shapiro, Francine: Eye Movement Desenzitization and Reprocessing: Basic Principles, Protocols, and Procedures. Second Edition. New York, Guilford Press, 2001.

7 Kuritárné Szabó Ildikó: „A gyermekkori családon belüli traumatizáció és következményei”. In: Kuritárné Szabó Ildikó – Tisljár-Szabó Eszter: Úgy szerettem volna, ha nem bántottak volna – A családon belüli gyermekkori traumatizáció: elmélet és terápia. Budapest, Oriold és Társai, 2015, 13–52.

8 Moretti Magdolna: Legbelül – Traumák és gyógyulás az életíven át. Budapest, Medicina, 2022.

9 Herman, Judith Lewis: Trauma és gyógyulás – Az erőszak hatása a családon belüli bántalmazástól a politikai terrorig (Trauma and Recovery: The Aftermath of Violence – from Domestic Abuse to Political Terror). Ford.: Kuszing Gábor. Budapest, Háttér, 2019.

10 Martényi Ferenc: „Stressz függő pszichiátriai zavarok”. Budapest, Semmelweis Egyetem, 2019, semmelweis.hu.

11 BNO-11 Mentális zavarok, Budapest, Animula, 2022.

12 Kissné Viszket Mónika – Mogyorósy-Révész Zsuzsanna: „Pszichológiai tanácsadás szakmai alapprotokoll – A tanácsadói folyamat”, Alkalmazott pszichológia, 2017, 17/4, 45–66.

13 Treleaven, David A.: Trauma és mindfulness – Hogyan segítheti a tudatos jelenlét a traumával küzdők gyógyulását? (Trauma-Sensitive Mindfulness: Practices for Safe and Transformative Healing). Ford.: Kós Judit. Budapest, Ursus Libris, 2020.

14 Levine, Peter A.: A tigris felébresztése – Hogyan dolgozható fel a trauma? (Waking the Tiger: Healing Trauma). Ford.: Kós Judit. Budapest, Ursus Libris, 2017.

A sorozat további kötetei

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0