Iulian Ciocan

És reggel jönnek
az oroszok
– részlet –

Fordította
Koszta Gabriella

ATHENAEUM

Support for this publication has been provided by a grant from the Romanian Cultural Institute’s Translation and Publication Support program.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Iulian Ciocan: Iar dimineaţa vor veni ruşii.
Iaşi, Editura Polirom, 2015

Copyright © Iulian Ciocan, 2015
Hungarian translation © Koszta Gabriella, 2024

Minden jog fenntartva

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 543 486 2

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Kertész Edina
Szerkesztő: Tiszóczi Tamás
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borító: Földi Andrea
Korrektor: Rátz Mária
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Dragoş Blănaru barátomnak

„Sosem vagyunk olyan boldogok,
sem olyan boldogtalanok, mint képzeljük.”

La Rochefoucauld

1. fejezet

1995 nyarán a besszarábiai Marcel Pulbere nagy nehezen befejezte tanulmányait a brassói egyetem bölcsészkarán, és mivel más dolga nem akadt Romániában, visszatért a rendszerváltás által kegyetlenül elnyelt Kisinyovba. A Cenk lábánál fekvő városban nehezen teltek az egyetemi évek, unalmasan, szegénységben, csak a kapott ösztöndíjból. Irodalmi körökkel, a pénztelenség miatt szerény szerelmi kalandokkal színezett élete volt. Ezért amint a szennyes ruháival és könyveivel tömött bőröndjével leszállt a vonatról a kisinyovi állomáson, Marcel Pulbere úgy érezte, életének legszűkölködőbb időszaka véget ért. Igaz, ez a benyomása megrendült a peront teljesen elárasztó szeméttől, és még inkább az ijesztően sovány száz meg száz aggastyántól, aki az állomás körüli repedezett járdán a bögréit, teáskannáit, villáit, karikagyűrűit és kakukkos óráit árulta. Amikor hazaért a Rîşcanovca-negyed egybenyíló kétszobás lakásába, Marcel Pulbere látta, hogy cseberből vederbe esett. A családja természetesen a szovjet időkben is nehezen élt, és 1990-ben is, amikor Marcel lelkesen útra kelt, hogy a varázslatos Romániában tanuljon, de most a levegőben lógott a katasztrófa. A szülei hirtelen megöregedtek, olyanok voltak, mint az állomás mellett árusító csontsovány öregek rokonai, a lakásukba pedig befészkelték magukat a csótányok és a molyok.

Az volt a helyzet, hogy az anyja, Olga Leonovna hatvankét éves múlt, nevetséges hatvan lejes nyugdíjjal, és még pluszkeresethez sem juthatott, mint a szovjet időkben, amikor szorgosan kötötte a mohersálakat és -pulóvereket (most a turkálókba jártak az emberek), az apja pedig, Boris Aurelovici ötvenöt éves korában munkanélkülivé vált, miután az üzem – ahol három évtizedet töltött és megsüketült – úgy kidobta a munkásait, mint a rossz fogakat.

Boris Aurelovici mindent elkövetett, hogy új munkahelyet szerezzen, de végeérhetetlen keresgélései közben a sors szeszélye folytán lassan-lassan be kellett látnia, hogy szenilis. Az elején, rögtön a kétségbeejtő elbocsátása után egy ideig hordárként dolgozott a Központi Piacon. Természetesen munkaszerződés nélkül. A vállalkozók mikrobuszairól nagy, nehéz dobozokat rakodott le, elcipelte a pultokig, amelyekre a parasztok hiába is áhítoztak. Nekik nem volt pénzük, hogy pultot béreljenek, így a járdára rakták ki a zöldséget, gyümölcsöt. Igen, a dobozok és ládák cipelése sokkal megerőltetőbb volt, mint azt hajdani gyári munkásként elképzelte. A nap végén szakadt róla a verejték, és alig húzta a lábát. Az volt a baj, hogy már hiányzott a régi lendülete. De a végső csapást mégiscsak az átkozott süketsége okozta!

Egy nap Boris Aurelovici egy zsák krumplit cipelt a hátán, és nem hallotta meg egy impozáns Mercedes fülsiketítő dudálását, hogy álljon el az útjából. Aminek az lett a következménye, hogy az egyik hátcsigolyája kimozdult a helyéről, és a kórházban az orvos, Olga Leonovna konyakosüvegjeivel megsegítve, eltiltotta a súlyos dolgok emelésétől. Így a hordárkarrierje idő előtt véget ért, és ezzel a lehetőségei is leszűkültek. Attól a pillanattól kezdve az volt a benyomása, hogy a vállalkozók mind összefogtak a lejáratására, húzzák az orrukat, ha látják, és kertelés nélkül a szemébe vágják, hogy öreg, túl öreg. Ötvenöt évesen túl öreg! Igaz, Marcel apja csodával határos módon azután talált még egy állást. Éjszakai portás lett az egyetemi kollégiumban, ahol a kicsapongó fiatalok rendszeresen leitatták. A beszámíthatatlanságát kihasználva a gonosz diákok kész szexuális orgiákat rendeztek a kollégiumban, lármás dulakodással megkoronázva. Így hát Marcel érkezésekor Boris Aurelovici már nem is remélte, hogy valaha talál még munkát magának.

Bár szűkösen éltek, a szülők mégis finom falatokkal teli asztallal várták a porontyukat. Olga Leonovna éjjel felkelt, hogy előkészítse a felvágottat, salátát, túrós és halvás rétest, míg Boris Aurelovici nem törődve felesége tiltakozásával, a tocsikában‍¹ vett három liter gyanús eredetű bort.

Asztalhoz ültek a szűk konyhában – amelynek fehér fajanszlapjai végleg elvesztették 60-as évekbeli csillogásukat –, ettek és mindenféléről diskuráltak.

– Szóval a zsebedben a diploma! Nekünk is megmutatod? – kérdezte Boris Aurelovici, miközben kíváncsian nézte Marcelt, és bort töltött a poharakba.

– Most nincs nálam… Az egyetem csak októberben fogja kiadni. Még egyszer el kell mennem Brassóba, hogy átvegyem – felelte tele szájjal a végzős.

Nagyon hangosan kellett beszélnie, hogy a süket apja is hallja.

– Hm… Vagyis megint kell pénz az útra… Csakhogy, Marcel, ahogy bizonyos előjelekből te is láthattad, nekünk egy ideje nemigen van pénzünk… És hogy akarsz diploma nélkül álláshoz jutni? Vagy októberig lazsálni akarsz? – kérdezte mogorván Boris Aurelovici, miközben titokban a fiára sandított, aztán felhajtotta a pohár borát.

– Hagyd a gyereket enni, ember! Úgy nekiesel, mintha ő tehetne arról, hogy neked nincs pénzed! – támadt a férjére Olga Leonovna. Aztán a fiához fordult, próbálta elsimítani a dolgot: – Ne hallgass rá, Marceluş. Összevissza beszél, amióta úgy megszerette a tocsikát. Egyél nyugodtan, ne is törődj vele…

Boris Aurelovicinak azonban hamar a fejébe szállt az ital. A családfő sértve érezte magát a felesége vakmerő szavai miatt, kivörösödött, mint a rák, mennydörgött:

– Én nem esem neki, te hülye! Én csak próbálom megmagyarázni a kölyöknek, hogy csak a te nyugdíjadból nehezen élünk, végeredményben szarban vagyunk! És neki tudnia kell, hogy szarban vagyunk, mert már nem csecsemő! Mi, hallod, Marcel, segítettünk, amíg Romániában tanultál, de most… Nekem se állásom, se nyugdíjam… Most már rajtad a sor, hogy segíts minket!

– Uramisten! Milyen mocskos beszéd jön ki a szádon, ember! Megint részeg vagy, mint a disznó – mondta Olga Leonovna, és undorodva keresztet vetett.

– Ne veszekedjetek, nagyon kérlek benneteket! Persze hogy keresek állást magamnak! Nemhiába tanultam Romániában! – igyekezett csillapítani a feszültséget Marcel.

De a hangja nem volt eléggé meggyőző. Egyelőre ő sem tudta, hogy hol keressen állást. És eddig nem ismert félelem lopakodott a lelkébe. Először látta tehetetlennek a szüleit. Igaz, a férjével ellentétben Olga Leonovna nagy erőfeszítéssel igyekezett őrizni a látszatot, de az aggodalom leolvasható volt az arcáról és a tekintetéről. Marcel számára csak most vált teljesen világossá, hogy az utolsó két-három vakáció után, amikor vissza kellett mennie Brassóba, a szülei miért nem tömték degeszre a táskáit savanyúságokkal, édességekkel és sült hússal, mint azelőtt mindig. És Marcel azt is tudta, hogy a gazdagon terített asztal, amely előtt abban a pillanatban ültek, a következő napokban nem fog roskadozni.

– Ezt akartam hallani tőled, fiacskám! – kiáltott fel elégedetten Boris Aurelovici, és vidáman kiürítette a borospoharát. Kellemetlenül rikkantott, és nagy lármával bezuhant az asztal alá, ahol rögtön elaludt, mint egy csecsemő.

Nem volt értelme felébreszteni. Mint egy takarmányrépával teli zsákot, bevonszolták a nagyszobába, felverve a régi perzsaszőnyegbe befészkelt molyokat. Aztán jól leizzadva sokáig kínlódtak még, amíg az ágyra emelték. Csalódottan visszamentek a konyhába, beszélgettek még egy darabig, próbáltak nem figyelni a hangos horkolásra, zengett tőle az egész lakás, és még a lépcsőházban is visszhangzott.

– Sok a por ebben a lakásban, anya… Holnap kiporszívózok – mondta Marcel, miközben az asszony forralt vizet töltött a ráncos csipkebogyóra.

– Ó!, a porszívó – a rossebbe! –, már vagy három hónapja elromlott, és nem vettünk újat. Összegyűjtöttük rá a pénzt… aztán elköltöttük. De hagyd csak, holnap kisöprök egy kicsit, kiporoljuk a szőnyegeket, és kitakarítunk…

Olga Leonovna a forró teáját szürcsölte, és lassan összeszedve magát folytatta:

– A porszívó semmi, Marceluş. Majd veszünk másikat. Engem igazából az apád aggaszt. Sokat iszik, rengeteget, és ha részeg, nem lehet vele beszélni. Állandóan veszekszünk… És egyszer elcsórta a pénzt, amivel a számlákat kellett volna befizetnem, elment a munceşti-i cimboráival, és leitta magát a sárga földig. Nem ismertél volna rá, Marceluş. Mintha megzavarodott volna, ököllel jött nekem… Szerencsére a szomszédok meghallották a sikoltozásomat… Édes istenem, hogy szégyelltem! De másnap megbánta, és még a lábamat is megcsókolta…

– Ó, anya! Megpróbálok beszélni vele…

– Jaj! Jobb, ha nem. Mintha teljesen elmenne az esze, ha le akarod beszélni az italról. Én azt mondom, ahogy lesz, úgy lesz! Bízzuk a jóistenre… Inkább kérdeznék valamit. Te, Marceluş, az egyetemen jól megtanultál angolul?

– Persze, folyékonyan beszélek, anya – mondta a fiatalember a szája sarkából.

Valójában alig tudott angolul. Sokszor ellógott az órákról, és az igeidők egyeztetése Shakespeare nyelvén, ellentétben a kollégiumi rendszeres kicsapongásokkal, számára teljesen ismeretlen terület volt.

– Ez remek, Marceluş. Most sokan keresnek jó pénzeket idegen nyelvű fordítással…

Olga Leonovna felderült, és mintha egy pillanatig elábrándozott volna.

Aztán leszedték az asztalt, és Olga Leonovna megágyazott a fiának. Miközben a fejét belenyomta a hatalmas libatoll párnába, Marcel Pulberének rémes gondolata támadt, amit máskor furcsállott volna. Az járt a fejében, hogy még sok-sok évig kell a szüleivel együtt élnie az egybenyíló szobás lakásban. Hajnalig forgolódott az ágyban, egykedvűen tűrte az apja hangos horkolását, amíg végre egy szebb gondolattól sikerült elálmosodnia. Eszébe jutott, hogy a táskájában, amellyel megérkezett, a szennyesébe csomagolt új könyvek között van egy vastag mappa. Abban a mappában tartja az értékes kéziratát, az egyetemi évei alatt majdnem végig azon dolgozott, és attól a kézirattól remélte a nagy áttörést.

2. fejezet

2020. június 25-e reggelén Nicanor Turturică latintanár a szokásosnál később ébredt. És nemcsak azért, mert szombat volt, hanem mert éjfél utánig online sakkozott egy makacs ausztráliaival, aki semmiképpen sem akarta elismerni a vereségét egy liliputi ország polgárától. Nicanor Turturică még heverészett egy darabig az ágyban, bámulta az ablaka előtt elúszó sötét felhőt, és megállapította, hogy a hosszú alvástól sem múlt el a fáradtsága. Igen, bár még jó erőben lévő, hatvanéves férfi, egyre gyakrabban szenvedett a nyomasztó fáradtságtól, fájt vagy szúrt a szeme. Az internettől van, mondta az orvos komoran, pontosabban az online sakkozástól, amiben a felesége halála óta megnyugvást talált. De hogyan is élhetne e vigasz nélkül, miután az az átkozott mellrák elragadta a fiatal feleségét? Néhány héttel a temetés után Nicanor Turturică inni kezdett, összeveszett Skype-on az USA-ban élő lányával, de aztán felfedezte az online sakkozást, és lemondott a vodkáról meg a borról. Kis idő múlva megismerkedett Raiával, egy hatvankét éves egyszerű özvegyasszonnyal, aki rétest árult az egyetemi büfében, és hétvégeken látogatni kezdte. A telhetetlen özvegy minden éjjel szexelni akart, de a latinórák és az online sakkjátszmák mellett az kikészítette volna. Ezért rábeszélte a nőt, hogy hetente csak egyszer találkozzanak. Ahogy mondani szokás: ritkán, de velősen. Sakkozni viszont ritkábban nem lehetett. Órákig a számítógép előtt ült, az összes földrésszel megmérkőzött, a nemes ügynek kijáró büszkeséggel aratta a győzelmeket, és minden elveszített játszma után dühbe gurult, mert természetesen ostoba dolognak és igazságtalannak tartotta. Június 25-én reggel Nicanor Turturică azonban olyan kimerültnek érezte magát, hogy még a számítógépét vagy a tévéjét sem kapcsolta be. Talán igaza volt a mogorva orvosnak, amikor azt állította, hogy a fáradtságát az ülőmunka okozza, túl sok időt tölt a számítógép vagy a tévé előtt.

– A mozgás életet jelent! – emlékeztette mindig az orvos erre az alapigazságra, ami csak most merült fel benne teljes valójában. Sürgősen helyre kell jönnie, ráadásul este a tüzes büfésnő, Raia karjába kell vetnie magát, aki lelkesen pótolni akarja az elvesztegetett időt, és teljesen kifacsarja.

Miután hideg vízzel zuhanyozott és megreggelizett, Nicanor Turturică felvette kifakult melegítőjét, a teraszon összegyűjtött kacatok között talált egy régi, évtizedek óta nem használt tornacipőt, és a tágas, háromszobás lakásból sétálni indult a közeli parkba. A birsalmával teli lépcsőházban összeütközött egy sietős szomszéddal, aki méltatlankodva motyogott neki valamit.

– Mi a baj, uram? – kérdezte Nicanor Turturică a máskor szívélyes és mosolygós férfitól.

A szomszéd egy pillanatra megállt, tátogott mint a partra vetett hal, aztán anélkül, hogy mondott volna valamit, lemondóan legyintett, és hihetetlenül gyorsan szedte tovább felfelé a lépcsőket.

„Látszik, hogy valami baja van a palinak. Talán összeveszett a feleségével” – gondolta Nicanor Turturică kissé bosszúsan, és kilépett a tömbház udvarára.

Szép nyári reggel volt, csendes szombati nap, a heti munka után pont lazításra jó. De a latintanárnak az volt a benyomása, hogy valami nincs rendben, valamilyen nyomasztó nyugtalanság remeg a levegőben. Nicanor Turturică felnézett az égre, bámulta a szürke, délkeleti irányba tartó felhőket, ahogy kegyetlenül elsötétítik a derűs égboltot. Úgy tűnt, mintha egy nagy tűzvészből felszálló füstfelhők volnának. „Mi az ördög történhetett?”, morfondírozott magában.

Az öreg parkban, amely valamilyen csoda folytán túlélte az engedély nélküli építkezések támadását, sokkal kevesebb kismama volt kint a gyerekkel, mint máskor. Vajon miért? Nicanor Turturică kicsit továbbment a sétányon, elvégzett néhány tornagyakorlatot, és egy korhadt nyárfa árnyékában leült egy padra. „Mégiscsak jó dolog ez a mozgás”, gondolta, és mélyet szippantott a friss reggeli levegőből. Egy darabig üldögélt és csodálta a gömbölyű bokrokat, aztán eszébe jutott Raia. Nem tudta eldönteni, hogy este el akar-e menni hozzá. A büfésnővel való viszonyának nem volt erős érzelmi alapja, csak a szex és a magánytól való félelem táplálta. De mi lesz velük pár év múlva, amikor a szex már nem fog működni? Nicanor Turturică a lelke mélyéről nagyot sóhajtott.

Amikor visszatért a tömbház udvarára, egy hatalmas, bútorral megrakott teherautót látott. Az egyik szomszéd, egy kistisztviselő, akivel gyakran diskurált az élet dolgairól, néhány hordárt sürgetett. Mellette az autóban a felesége meg a lánya tűkön ülve várták, hogy a szállítók odaérjenek. Kicsit odébb néhány lakó halkan a csinovnyik költözését kommentálta. Nicanor Turturică csodálkozva lépett oda az ideges hivatalnokhoz:

– Hová megy, jóember? Új lakásba költözik?

Az úgy nézett rá, mint egy földönkívülire:

– Maga nem hallgatja a híreket? Mikor kapcsolta be a tévét utoljára, Nicanor?

– Hm… Azt hiszem, tegnap reggel… De miért, mi történt?

– Még kérdezi, mi történt? Benne vagyunk, Nicanor! A Dnyeszteren túliak tegnap megszállták Moldovát. Az orosz tankok elfoglalták Anenii Noit, és a moldovai hadsereg képtelen megállítani őket. Maga nem látta az ég nagy részét elborító füstöt? Kigyulladtak az olajtartályok, a Dnyeszteren túli támadók eltalálták. Én menekülök Romániába! A Dnyeszteren túli oroszok két nap múlva itt lesznek, és engem, a kulturális minisztérium dolgozóját, aki a Román Nyelv Napjáért felelek, elsőként fognak kinyírni. Nagyon kegyetlenek, Nicanor. Bulboaca mellett hidegvérrel megöltek tizenhárom fogságba esett moldovai katonát… Csak a lakásomat sajnálom. Nem tudom eladni, de drágább az életem…

Nicanor Turturică tágra nyílt szemmel hallgatta a hivatalnok szavait. Úgy vélte, ez csak egy rossz vicc, képtelenség, ugyanakkor gombócot érzett a torkában:

– Talán csak egy kisebb, időszakos konfliktus? Az utóbbi években előfordultak helyi összetűzések…

Beszélgetőpartnere sértődöttséggel vegyes együttérzéssel nézett a latintanárra, aztán mély meggyőződéssel így szólt:

– Nem, Nicanor… Ez most súlyos, háború van, Nicanor. Azt tanácsolom, mielőbb szedje a sátorfáját, hacsak nem a felszabadítókat várja maga is, mint azok ott…

A hivatalnok óvatosan a kissé távolabb diskuráló lakók felé intett.

Hirtelen valahonnan föntről hisztérikus nevetést hallottak. Felpillantottak, és az egyik emeleti erkélyen meglátták azt a nyugdíjast, akit az épület lépcsőházában részegen ért a hír. A nyugdíjas jóízűen, könnyezve kacagott, és Nicanor Turturică gondolta, hogy ez már megint egész éjjel ivott. A nyugdíjas üvöltözött, hadonászott, és káromkodva átkozta a hivatalnokot:

– Nu csito, szvolocsi? Szmatyivajes udocsiki? Tak tebe i nado! Katyisi v szvoiu Ruminiju!‍²

– Látja, mennyi gyűlölet van benne? És ez még csak a kezdet! El tudja képzelni, hogy mi lesz itt, amikor a Dnyeszteren túli tankok bevonulnak Kisinyovba? Kész, Nicanor. Sietek, vigyázzon magára – mondta a csinovnyik, és megint ugyanazzal a sértődöttséggel vegyes együttérzéssel nézett rá.

Nicanor Turturică úgy érezte, mielőbb haza kell érnie. Kinyitotta az ajtót, ledobta a tornacipőjét, és a laptopjához sietett. Az összes oldalon a Dnyeszteren túliak katonai bevonulását adták hírül. Az egyik fényképen a szakadár köztársaság vezetője, Szmirnovics épp a Vadul lui Vodă-i városházát nézegette nagy érdeklődéssel! Nicanor Turturică bekapcsolta a tévét. A Moldova 1 csatornán rémes képeket mutattak a frontvonalról. Látott egy moldovai páncélozott teherautót, amelyet eltalált egy lövedék, elszenesedett holttestek hevertek rajta. Aztán megjelent a képernyőn a Moldovai Köztársaság elnöke, Nicolae Flenchea, és szózatot intézett a néphez. Az elnök elítélte a Dnyeszteren túli szeparatistákat, akik a Kreml támogatásával aljas módon megtámadták Moldovát. A hadsereg, mondta az államfő, megpróbálja visszaverni az állig felfegyverzett ellenség támadását. Moldova vezetése az ENSZ és a NATO segítségét kérte, és reméli, hogy az egész emberiség szolidáris a moldovai néppel, és visszavonulásra készteti a megszállókat. Az elnök felszólított minden harcképes férfit, hogy ragadjon fegyvert a haza védelmére. Az elnök üzenete fennkölten mozgósító volt, de a remegő hangja nyugtalanította Nicanor Turturicăt. Vajon ő a hatvan évével harcképes-e? Egy nyavalyát! A latintanár kikapcsolta a tévét, és néhány percig letaglózva állt, gondolkodott. Mit kellene tennie? Meneküljön el az országból, mint a csinovnyik? Úgy döntött, vagy két órát sakkozik a számítógépén, majd ebéd után elmegy Raiához.

3. fejezet

A friss diplomás épphogy elaludt, amikor Boris Aurelovici felébredt. A volt munkás botorkálva és bőgve, mint egy felpuffadt tehén, loboncos hajjal kirohant a fürdőszobába, két ujját bedugta a szájába, és az összes emésztetlen ételt kihányta. Marcel, aki hanyatt feküdt, felébredt a hangra, szemét a plafonra szegezte, és már nem tudott visszaaludni.

Reggeli után, a nyomasztó csendben Olga Leonovna előkereste a szatyrokat, és elindult a piacra, Boris Aurelovici pedig elhúzott a cimboráihoz, hogy sokkal barátságosabb társaságban kezdjen hozzá az újabb ivászathoz. Mielőtt elindult, a volt munkás remegő hangon még kért a fiától pár lejt, de Marcel habozását látva csak morgott valamit, és gyorsan távozott.

Magára maradva Marcel egy darabig a kéziratát lapozgatta gyöngéden, aztán kilépett a régi kacatokkal telezsúfolt erkélyre, és megállapította, hogy a porszívó végérvényesen bedöglött. Egy újabb fölösleges holmi, amit a szülei nem mernek kidobni. Marcel arra gondolt, hogy amíg megjön az anyja, ő, hogy ne a seprűvel és a szemétlapáttal kelljen vacakolnia, az udvaron porolja ki a szőnyegeket. Azonban ez az egyszerűnek látszó munka valóságos erőltetett menetté vált. Az elnyűtt szőnyegekből fullasztó por- és a kövér molylepke-felhő szállt fel. Egy kiöltözött nyugdíjas asszony, aki az egyik padon bóbiskolt, tüsszögni és hörögni kezdett a portól, és kezével fenyegetően integetett a szőnyeget poroló fiatalember felé. Marcel bocsánatot kért, és amilyen udvariasan csak tudta, felvilágosította a nőt, hogy pont a szőnyegporoló mellett üldögél. A nyugdíjas nő erre aztán felállt és távozott, de előbb még jól lehordta és bunkónak nevezte. Amikor a feltekert szőnyegek súlya alatt görnyedve belépett az előszobába, odabent a fülsiketítően csörgő telefon és az 1974-ben vásárolt hűtőszekrény zúgása fogadta.

A vonal túlsó végén Blina volt, a kitűnő Blina, aki szintén szerencsésen befejezte az egyetemet a iaşi-i bölcsészkaron, és Marcel előtt ért haza Kisinyovba, Blina, a karizmatikus osztálytárs, aki szabadidejében mágnesként gyűjtötte maga köré a legkülönbözőbb diákokból álló csoportokat, Blina, az utánozhatatlan mókamester, akinek a kommunista időkben a legszigorúbb tanárok is nyerítve röhögtek a viccein, Blina, a bátor, aki gyomorszájon merte vágni az iskola rémét, Szatarovicsot, Blina, aki a sötét öltözőben strázsált órák után a dögös Victoriţára várva, hogy izzadt tenyerével benyúljon a szoknyája alá, Blina, aki nem törődött a külsőségekkel, mert lenyűgözően természetes volt, Blina, aki segített neki megírni az első versét, egy butácska szöveget a tavaszról, amelyet később a Scînteia leninistă című újságban közöltek, amivel néhány napra kivívta az osztálytársai csodálatát.

És volt még ezer Blinával kapcsolatos dolog, ami mind bevésődött Marcel tudatába. Blinával írtak néhány történetet, hogy kétségbeesett kísérletükkel megismételjék a Sztrugackij fivérek sikerét. Persze gyerekes dolog volt ez az ambíció, de az első irodalmi próbálkozások varázsa sokáig összetartotta őket. Három évig Blinával együtt a kisinyovi bölcsészkaron vesztegették az időt. 1989-ben az izgalomtól megfeszülve együtt lobogtatták a nemzetiszínű zászlót a Nagy Nemzetgyűlésen, és mielőtt a Szovjetunió összeomlott, a besszarábiai bölcsészkarra felvételiztek, majd együtt kerültek be utolsó pillanatban a romániai egyetemekre kiválasztott diákok csoportjába. Az utolsó vonatot viszont csak egy hangos botrány után érték el, amikor a „nemzet egyik oszlopos tagja” vizsgáztatóként azt követelte, hogy előbb Kisinyovban fejezzék be a tanulmányaikat. Blina nemrég feleségül vett egy sudár, szőke baltikumi bombázót, akivel a iaşi-i kollégiumban jött össze, és aki egy hónap múlva szülni fog. Annak ellenére, hogy a gyors szaporodási projekttel nem értett egyet, a derék Blinának le kellett nyelnie a békát: amint kiderült, hogy terhes, a festett szemű, sudár szőkeség nyomatékosan közölte vele, hogy vágyik egy bájos duci kölyökre.

Tehát a vonal másik végén Blina volt, és alig várta, hogy találkozzanak. A régi barátja összetéveszthetetlen hangja megőrizte hajdani frissességét, de már volt benne némi keménység, amit Marcel szerint a jövendőbeli apa kötelességtudata indokolt. Blina a Nemzeti Palota teraszán akart vele találkozni, és mivel ezer elintéznivalója volt, megkérte, hogy ne késsen. A brassói bölcsészkar friss diplomása hagyta a csudába a szőnyegporolást, kilépett a molyokkal teli lakásból, és hóna alatt a kéziratával leszaladt a koszos lépcsőn. Az udvaron megint találkozott a nyugdíjas asszonnyal, aki beszólt neki. Az öreglány néhány háziasszonnyal diskurált, és ahogy meglátta, megvető pillantást vetett rá. „Becsavarodott a mami”, gondolta Marcel, és indult a legközelebbi pénzváltóba, hogy a kevés rongyos román lejét moldovai lejre váltsa. Aztán felült egy trolibuszra, amolyan csotrogányra, amelyben az utasok a tűző nap miatt úgy érezték, mintha egy kemencében ülnének.

Ebben a délelőtti órában a teraszon alig volt vendég, és Marcel kissé távolabb meglátta a barátját. A magas és sudár Blina Gucci pólóban, keresztbe vetett lábbal egy kis asztalnál ült, földimogyorót ropogtatott, és elgondolkodva szürcsölte a sörét. A Laskoviy együttes könnyfakasztó slágere harsogott a teraszt határoló óriási hangfalakból. Összeölelkeztek, és megcsókolták egymást, mint a testvérek. Blina rögtön kérdezte tőle, hogy mit kér. Amikor látta, hogy Marcel zavartan kotorászik a zsebében, ellentmondást nem tűrő hangon kijelentette:

– Hagyd, öregem, én fizetek! – Aztán határozottan intett a slampos, közömbös pincérnőnek, de az nem siette el a dolgot.

Amikor végre lomhán, csoszogva közeledett a török papucsában, Blina, a leendő apa, aki már éppen befejezte az áradozást, elvesztette a türelmét:

– Miért teszel úgy, mintha nem vennél észre minket, szépségem? Vagy talán könyörögjünk neked?

– Azt hiszed, egy sör miatt majd rohanok hozzád! Ha-ha! Felejtsd el!

A pincérnő úgy sziszegett, mintha valaki egy csipet borsot dugott volna a szájába.

Blina mozdulatlanul ült. Pár percig úgy bámult a szemtelen pincérnőre, mint a világ egyik csodájára, aztán üvöltözni kezdett:

– Köszönd meg nekem, hogy kioktatlak! Azt akarod mondani, hogy csak akkor illet meg engem normális emberi viselkedés, ha megveszem az összes sörötöket? Vagyis te csak azokat tiszteled, akik egy zsák pénzt hagynak itt neked?

– Felőlem azt hiszel, amit akarsz. A te bajod. Nincs kedvem vitatkozni. Inkább mondd meg, mit kérsz – mondta a pincérnő, és még közömbösebb képet vágott.

– Oké. Kérünk még négy sört, de jó volna, ha nem kellene a végtelenségig várni rá. És szeretnék beszélni a főnököddel. Idehívnád? – mondta Blina, ujjaival az asztalon dobolva.

– Pár perc múlva itt lesz. Szóval azt akarod, hogy idehívjam? – motyogta a lusta pincérnő, és ugyanolyan lassú léptekkel elindult.

– Jól megnézted ezt a csajt, öregem? Nem olyan, mint egy cipőbe bújt kecske? – fordult vissza Blina a barátjához.

– Igen… Mindenesetre fura… – mondta nyersen Marcel Pulbere.

– Fura? Teljesen buggyant, öregem! És ami még súlyosabb, hogy itt minden második ember ilyen… Nézz csak körül figyelmesen, haver! Anarchia. Itt semmi sem körvonalazódik. Ez egy picsa! Picsa!

Marcel észlelte már a telefonbeszélgetésükben is a feltűnően éles váltásait, de azok most még erőteljesebbek voltak. A barátja megjegyzése eszébe juttatta az udvaron gorombáskodó banyát.

Blina idegesen egy földimogyorót dobott a szájába, közelebb húzta a székét Marcelhez, egyenesen a szemébe nézett, és halkabban folytatta:

– Figyelj, mit akarok mondani, öregem… Már vagy tíz napja Kisinyovban vagyok, és ez alatt megpróbáltam valami állást keresni. És szembesültem egy nagyon szomorú ténnyel…

– Éspedig? – kérdezte Marcel inkább csak azért, hogy elterelje a figyelmét az általa sejtett tényről.

– A bölcsészek itt éhen halnak, öregem. Nevetségesen alacsonyak a fizetések. És az a csúcs, hogy ezeket a rosszul fizetett állásokat sem lehet protekció nélkül megszerezni! Valakinek a sógora-komája-vejének kellene lennem, a picsába! Aztán egy életen át hálálkodhatsz neki, hogy lektort csinált belőled kétszáz lejes fizetéssel! Hogyan neveljek fel egy gyereket kétszáz lejből, öregem? Ha csak a kenőpénzt vesszük, nem? És még rosszabb, hogy a románok most már a tévéinket és a rezsóinkat sem veszik meg, mint két éve. Vége a besszarábiai egyetemisták bizniszének, öregem! Ezért gondoltam, hogy beiratkozom Iaşi-ban még egy szakra. A jogra megyek, öregem! Még egy darabig tanulok, és aztán ügyvéd leszek. De mit szólnál ahhoz, ha együtt mennénk a jogra, öregem? Na?

– Nem tudom, mit mondjak, Blina. Azt hiszem, én már nem tudom tovább szorítani a nadrágszíjat. Én a nyelvtörténettel nagyon megszenvedtem a végén… Vajon a jogon boldogulnék? Egyébként az öregeim is nagyon nehezen élnek, az apám megsüketült, ráadásul munkanélküli… Azonnal kell találnom valami megoldást…

– A bölcsészkari diplomáddal akarsz megoldást találni? Ez az út a semmibe vezet, öregem. Sajnálom, öreg, de nagyon nehéz lesz. Sokkal jobb, ha még kibírsz négy évet, és választasz valami hasznos foglalkozást. Egy darabig még Kisinyovban leszek, ha meggondolnád magad, elmagyarázom, mit hogyan csinálj…

A kedélytelen pincérnő újbóli felbukkanása ‒ hozta a söröket ‒ megakasztotta Blinát. A slampos csaj a vártnál gyorsabban jött. Rásandítottak, koccintottak, és belekortyoltak a hideg, gyanús eredetű sörbe.

A lankadtság hamarosan az egész várost hatalmába kerítette.

Blina hátradőlt a széken, a szájába dobott még két-három szem földimogyorót, és hirtelen felderült az arca:

– Szeretném, ha megértenéd, amit mondok, öregem. Én tulajdonképpen ugyanaz vagyok. Az irodalom iránti szenvedélyem megmaradt. Még most is emlékszem arra a kellemes időszakra, amikor arról ábrándoztunk, hogy írók leszünk. Iaşi-ban még közöltem is néhány szövegemet az egyik irodalmi lapban…

– Ez nagyszerű, Blina! Nem is tudtam, hogy megjelent a prózád! Gratulálok! – kiáltott fel Marcel elragadtatva barátja sikerétől.

– Hm… Ne siess a gratulációval. Az a helyzet, hogy honoráriumot sem fizettek és visszhangja sem volt. Aztán találkoztam néhány nagyszerű irodalmárral, néhány remek emberrel, akik viszont… éheztek. És találkoztam rengeteg olyannal, akik egész életükben két könyvet sem olvastak, mégis nagy üzleteket bonyolítottak, és fejedelmi palotákat építettek maguknak. Hamar rájöttem, hogy sajnos az irodalomból nem lehet megélni, öregem. Ezt aznap értettem meg, amikor elfogyott az ösztöndíjam, és nem tudtam megírni a Stănescu-esszét, mert korgott a gyomrom. Egy marha a közgázról, akitől kölcsönkértem, vigyorogva mutatott egy köteg pénzt, de azt mondta, semmit se ad belőle, mert lusta vagyok, és azt tanácsolta, ha a saját lábamra akarok állni, vigyek neki Kisinyovból Alfa tévéket. Ez a helyzet az irodalommal, öregem. Öt éve ki gondolta volna, hogy ide jutunk, amikor úgy vártuk a Szovjetunió összeomlását, mint a felszabadulást?

– Azt hiszem, igazad van, Blina… Csakhogy én ugyanolyan naiv maradtam. Éppen írtam egy fantasztikus regényt. A háttér, amely előtt a szereplőim mozognak, a Szmirnovics Dnyeszteren túli hadserege által megszállt Moldova. Meg akarom neked mutatni…

Marcel Pulbere ünnepélyesen az asztalra tette a vastag mappát, amelyen addig ült.

– Ajaj, öregem! Te tényleg eljegyezted magad az irodalommal! Látom, jó vastag a regényed! Feltételezem, keményen dolgoztál. És azt mondod, megírtad a Dnyeszteren túliak által elfoglalt Moldovát? Aha, ha, ha, ha! Akkor ez egyfajta disztópia, nem? Érdekes gondolat, bár, ha jobban belegondolok, ilyesmi tényleg lehetséges! Nagyon klassz, öregem! Mindig tudtam, hogy ezen a téren kitartóbb vagy. Csakhogy ezek az idők nem igazán kedveznek az irodalomnak. És most mi a terved vele? Közölnöd kellene valahol… Nem egyszerű, de neked talán több szerencséd lesz, mint nekem…

– Természetesen közölni akarom, de fogalmam sincs, hogy egy kisinyovi kiadó elfogadja-e ezt a szöveget… Blina, van valami ötleted?

Nem volt légből kapott a feltételezés: Blina apja évekig volt szerkesztő egy nagy állami könyvkiadónál, amely a Szovjetunióval egyszerre ment csődbe.

– Hm… Nem akarlak nagyon elkeseríteni, de úgy tudom, mostanában a kisinyovi kiadók nem adnak ki fiatal és ismeretlen szerzőket. Inkább a népi és a hazafias irodalom szerzőit preferálják.

– A rossebbe! Tényleg egyetlen normális kiadó sincs egész Kisinyovban?

– Attól tartok, nincs, öregem! De miért nem próbálod meg Romániában? Ott van a nyolcvanasok nemzedéke, a volt tanáraid, ők befolyásosabbak…

– Még csak meg sem próbáltam odaadni nekik a szövegemet. Nem hinném, hogy tetszene nekik. És ha egy kisinyovi kiadónál jelenne meg, az talán olyan rossz volna? Vajon olyan sokat számít a kiadó cégére?

– Hát, végül is nem számít, ha a szöveg oké. Hm… Tudod, mi jutott eszembe? Nem hinném, hogy sok esélyed van, de most itt a legjobban menő kiadó a Buchea latină. Vicces név, nem? Azt mondják, a tulaj egy volt ügynök, aki választási szórólapokkal és reklámplakátokkal kezdte a könyvkiadást. Most áttért a tankönyvekre és a világirodalmi klasszikusokra, de ő adja ki a hazafias írókat is, akikkel szoros a kapcsolata. Igazi sajtkukac, eléggé ellenáll a kortárs irodalomnak, de egy pénzeszsák, és ha valami csoda folytán sikerül rávenned, azonnal kiadja a könyvedet. Megmondhatod, hogy az apám ajánlotta, mert ő szerkesztett neki néhány kéziratot. Nem tenném azért tűzbe a kezem, hogy bevágódsz ennél a Goriot apónál, de ha meg sem próbálod, nem tudhatod…

Még diskuráltak egy darabig, még felhajtottak pár korsó sört, volt egy szóváltásuk a terasz tulajdonosával, aki a rakétatámadással magyarázta a pincérnő pofátlan viselkedését, amiért ő, a kifosztott tulaj sem tud tisztességes fizetést adni, aztán összeölelkeztek, sok sikert kívántak egymásnak, és elváltak, de előbb még Blina részletezte az ügyvédkedés előnyeit a bölcsészkedéssel szemben.

Marcel csüggedten ment haza. Olga Leonovna is hazaért már a piacról, és nagyon finom levest főzött. Ebéd után Marcel kiszedte a táskájából az összes könyvet, és sokáig rendezgette a polcokon, ahol már egyre kevesebb hely volt. Boris Aurelovici csak éjfél körül keveredett haza, sokáig kínlódott, nyögdécselt, amíg sikerült beletalálnia a kulccsal a zárba, és miután Marcel kinyitotta neki az ajtót, vicces mozdulattal bezuhant az előszobába, rá a halom, különböző korokból származó cipőre, szandálra, csizmára… … …

Jegyzetek

1 bodega (orosz)

2 Mit csinálsz, te szemét? Kitakarítod a pöcegödröt? Nagyszerű! Pucolj haza Romániádba! (orosz)

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1 235 50 20

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Megjelent 2024-ben, Budapesten.
ISBN 978 963 543 486 2

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL