Tartalomjegyzék

Címoldal

Mottó

Tapsolnak a csillagok, tapsol a világ

A világ az őrülteké

Egy új világ

A halálnak nincsen szaga, csak a haldoklónak

Az őrület kényelmében

Bódító önsajnálat

Született vesztes

Albérlet

A sivatag tornyai

Ne légy picsa!

Az utolsó tangó…

Életre ítélve

Váltójel

Bonyolult arcok

A lemondás öröme

Csendélet a hetedik sugárúton

Puncipuki

Az első meló

Az embert fegyelmezzük, ne a kutyát!

Csak bugyi kérdése

Egy súlyos párizsi emlék (?)

A hét, B hét

Ezt meg kéne beszélnünk

Egyoldalnyi töprengés: csak mondd azt, hogy „rendben”!

Ez csupán az első lépés

Egy átlagos nap

Copyright

MÁTYÁS ZOLTÁN

ALLERGIÁS REAKCIÓ AZ ÉLETRE

Könyv Guru

Budapest, 2024

Istentől ne félj,

már messze jár!

TAPSOLNAK A CSILLAGOK, TAPSOL A VILÁG

Manhattan, New York

– Hol laksz, gyermekem?

– A pokoltól kétsaroknyira – hangzik egy kislány válasza.

Tapsvihar. Talpak dübörgése. Halk, elgondolkodtató kérdés a következő.

– Miért?

Kuncogás ölelte válasz hallatszik.

– Mert ott télen is meleg van.

A beszélgetés ekkor érthetetlenné válik az éterben erősödő sistergés miatt.

Vajon mennyit érhet egy életre szóló bérleti szerződés az ördög szeglyukától kétsaroknyira?

Az utcák kihaltak. A Hudson folyó irányából érkező hideg szél porral és hamuval fedi a Central Park elszenesedett faoszlopait és a parkot körbeölelő házakat. Nem pattognak labdák, nincsenek csaholó ebek, farkukat markolászó munkanélküliek. Nem tudom, milyen évet írunk, már abban sem lehetek biztos, élek-e egyáltalán. Egyedül állok a Metropolitan Művészeti Múzeummal szemben, pislogok a szemembe fújt portól. A nap erőtlenül tör át a felszakadozó felhők közül. Árnyékom lomhán kúszik fel a repedezett falakra jóval azután is, hogy újabb pislogást követve a Hayden Planetárium előtt találom magam, közvetlen a park túlsó felén.

Lélegezz!

Az agyam már csak hatfunkciós.

Pislogj!

Anyám ül velem szemben. Háttal nekem, egy rozoga hintalovon.

– Jól szervezett, biztonságos világban éltünk. Igaz, kincsem? – kérdezi. De valami mindig is hiányzott.

A hintaló előrebukik, és úgy marad. Nem mozdulnak. Se a hintaló, se az anyám.

– A valódi béke – suttogom.

A hintaló billegni kezd, recseg-ropog törékeny anyám alatt. Hálóingben van, haja fényesen billen egy-egy mozdulatra.

– Az őrület, csillagom – folytatja. – Valódi őrületre van szükség, hogy elérhessük a valódi békét.

Pislogj!

Anyám előtt guggolok kinyújtott karokkal.

– Mondd, fiacskám! Ugye nem ülsz te is az Off Broadway színházaiban, netán a Luna Park elbaszott vasútjain?

Lélegezz!

Apró forgószelek táncoltatják az egykor nyüzsgő város hamvait. Bizsergetik a zsibbadt lábaim, felkúsznak egészen a szorosra kötött nyakkendőmig.

– Látom, nem érted. Kurva nagy szart kell kavarni, hogy a végén rend legyen. Világos? A város áldozatokat nevel. Vannak, akik ezt idővel felfogják, és levadásszák azokat, akik hamis izgalmakra éhesek.

– Az első sorban ülők – motyogom a hintaló kopott patáit nézve.

– Kapiskálod, életem – nevet az újra megbillenő ló hátán. – Azok, bizony. Te döntöd el, melyik sorban ülsz, és ha van eszed, az elsőbe fogsz. Fizesd ki a kurva jegyed, élvezd a kalandot még akkor is, ha olyan hamis, mint te magad! Viszont, ha időben kapcsolsz, még lehet esélyed. Nincs más dolgod, kicsim, csupán rájönni, miként léphetsz ki a biztonságot nyújtó önámításból.

Újabb pislogás.

A Carnegie Hall épületével szemben állok. Életnek semmi nyoma. Az utcán parkoló autókon vastagon áll a por, a bennük mozdulatlanul ülő testek elszenesedve merednek a szürkületbe.

– Törékeny testben rekedt képzelet – mondja anyám, aki egy Buick Riviera hátsó ülésén, a karjaiban ringat egy félig összeégett kisbabát. Miközben dudorászik a ködös tekintetű testnek, szótlanul nézem, ahogy leomlik az épület elülső fala, feltárva ezzel az emeleten rekedtek holttestét. Anyám az ülésre hajítja a csecsemőből megmaradt testrészeket, míg a többi, elszenesedett darabkát magával rántja a szél. Fintorogva legyez maga körül.

– Na, kérem! Ott repülnek a fel nem fogott mesék torz emlékei. A túlértékelt anyagi világ, fiam – lendíti körbe aszott karját a város előtt. – Ennyit ér. Úgyhogy kapd össze magad, és lehelj életet a kislányba is!

Egy fiatal lányra mutat, aki unottan ácsorog, engem nézve. Derekáig erő hosszú fekete haját fésülgeti, ruhája és apró cipője érintetlen.

– Képzelőerő – mondja anyám, és leguggol a kislány elé.

– Az a te bajod, angyalom…

– Maya – nyújtja előre vékony karját.

Anyám nyugodt hangon folytatja, mit sem törődve az arcához közel billegő ujjakkal.

– …hogy képzelőerő hiányában szenvedsz. Ha lenne egy cseppnyi is belőle – mutat a kislány szemei közé – odabent, most nem ácsorognál itt. Akkor mindezt csupán – egyenesedik fel, térdei halkan kattognak – egy alternatíva manifesztációjaként élnéd meg.

– Mire? – kérdezi a kislány. – Mire alternatíva?

– A változásra – mondom, miközben a koncertteremben ülőket nézem. Testük szénné égett, szemük helye porral telt üreg, a hangjuk mégis csilingelve repdes a porig égett világban. Sötétedik.

Lélegezz!

Pislogj!

Egy 1969-es Dodge Charger kormányát markolom, lassan araszolva a hetedik sugárúton. A szélvédőre, a kasznira és a csomagtartón keresztbefutó piros csíkra is szürke hamu telepszik. Maya mellettem ül. Kislány mivoltának hűlt helye. Könyökét formás lábaira támasztva hunyorog, mintha látna valakit a romok között.

Lélegezz!

– Változtatnod kell, egyszerűen muszáj lesz. Nem hagyhatod figyelmen kívül anyád szavait – suttogja közben.

A Dodge egyenletesen dorombol, kerekei alatt tompán porladnak szét az egykor a parkba igyekvő turisták elszenesedett holttestei.

– A dinoszauruszok vajon megzabálták volna a gyerekeket? – kérdezi Maya a falakon csüngő reklámplakátokat nézve.

Áthajtok egy stoptáblát szorongató testen, huppan az autó. Majd újra, ahogy a hátsó kerék is veszi az akadályt.

– Fújj már! – kuncog anyám, miközben előrenyúl a hátsó ülésről, és kikapcsolja a rádiót.

Pislogj!

A Carnegie Hall elcsendesül. Közeledő motorzúgás hallatszik. Értetlenül bámulom magam, ahogy közeledem az úton, a roncsokat kerülgetve. Maya, aki felnőtt nőként áll mellettem, integetni kezd az első ülésen vigyorgo önmagának.

A Dodge párhuzamosan parkol. Rend és fegyelem, még ha a világ porrá is égett.

Maya nevetgélve mászik a hátsó ülésre, anyámnak hűlt helye.

– Gyere már! – üvölt ki Maya.

Lehajolok az utastér felé, nézem, amint rátenyerelek a dudára.

– Ülj már be, te szerencsétlen! – szólok az utcán ácsorgó önmagamra.

– Most, hogy így összejöttünk – suttogja Maya a hátsó ülésről –, csinálhatnánk négyesben is.

Felhőkarcolók között araszolunk, kiégett iskolabuszokat, autókat kerülgetve. A tetejüknél összeérő házak kupolát alkotnak felettünk, a félig-meddig kiolvadt ablaküvegek viaszcseppekre emlékeztetnek. A mellettem ülő Mayát nézem, miközben Mayát simogatom a hátsó ülésen. Abnormális helyzet, mégis átissza valami természetesség.

Felhajtok a járdára. Kevesebb a roncs, több a szén. Maya az első ülésről kihajolva a kirakatokat nézi és az épségben maradt ruhákat, az örökké boldog próbababákat.

– Példát vehetnél róluk – nevet, fejét a folyó felől érkező szélbe tartva.

A Times Square-nél megállunk egy pillanatra.

Egy kijelző visszaszámol. Ideje ünnepelni. Új év veszi kezdetét, bármiről is szóljon majd. Itt leszünk mi négyen. Ádámok és Évák. Mi vagyunk a főszereplők és a tesztközönség is egyben. Bármit megtehetünk, fittyet hányva a már feleslegessé vált törvényekre, szabályokra.

Maya hátranéz, majd egy hirtelen mozdulattal felém fordul.

– Szereted ezt a lányt? – kérdezi.

Maya rám néz, megismétli a kérdést. A kormányt markolászva vonok vállat.

– Lenne okom az ellenkezőjére?

– A régi idők gyermeke – sóhajt Maya a hátsó ülésen.

– És te? – kérdezem a hátsó ülésen körmét rágcsáló Mayától. – Szereted ezt a férfit?

Négyen rekedni egy lakatlan szigeten, párba állni egy üres bolygón. Kövessük-e a fényt, ami kivezet az alagútból, vagy kezdjünk el ásni egyenest a falba? Elvárások, megfelelési kényszer.

– Ha elég ideig rohadsz a sitten, a faszt is megszereted – hallatszik a rádióból, pedig biztos, hogy anyám kikapcsolta.

– Igen – hangzik Maya válasza, de nem vagyok biztos benne, hogy ez a kérdésemre vagy a rádióban elhangzott tényre adott válasza.

Az egyre erősödő szél apró homokszemeket vág a kasznihoz, harmonizálva a rádióban erősödő sercegéssel.

Ülünk így egy darabig, gondosan elkerülve egymás jellegtelen tekintetét. Négyen négyfelé kémlelünk, akár a turistabuszokba tuszkolt csóró tömeg.

Még egy perc az új világ hivatalos átadásáig. Örülnünk kéne? Beállni a szénné égett testek közé?

Egy rózsaszín lufi szédeleg az épen maradt reklámtáblák előtt. Maya felfújt rágógumijára hasonlít, ami egyenletesen nő Maya szája köré. Kipukkan, mire a homokviharban szálló lufi irányt vált.

Maya kuncogva csámcsog, újabb lufit fúj, ezúttal kisebbet az előzőnél. A rózsaszín léggömb egyenest felénk tart. A Mayák most már felváltva durrogtatják a rágóikat.

Amikor a lufi a szélvédőhöz ér, abbahagyják a csámcsogást. Maya kinyúl a lufi alján libegő madzagért, majd kiszáll a kocsiból, és a lufit nézegetve a tömegbe sétál. Figyelmetlenül lépked a kijelzőt bámuló testek között, észre sem veszi, amikor lehorzsol egy hátat, majd tőből letöri egy anyjáért nyújtózkodó kislány karjait.

A számláló eléri a nullát. Teljes a csend. Maya a testek közt ácsorog, lufija mozdulatlan.

Magányos hely lehet a pokol – gondolom, miközben a távolban morajlás hallatszik.

Tátognak az öregek,

pislognak az árvák.

Némán

állunk mi mindannyian

csendben,

szorongva.

Nem úgy

a fészkéből kihullott,

rikoltó madár.

Andrássy út.

Váci utca.

Szorongva éljük át

a

felénk tornyosuló hajnalnémaságot,

míg szépen

lassan

uralmunkat veszítjük

a

tükörképünk felett.

A VILÁG AZ ŐRÜLTEKÉ

Chicago, 1932

A világ az őrülteké. A maradék csupán áldozat. Próbálom elhelyezni magam a listán, és elhitetni magammal, hogy van még esélyem.

Egy bárpulton támaszkodom, buborékoszlopokat nézek az egyre melegebb sörömben.

Egy, kettő, három. Pirulák, bogyók. Drága, kibaszott megnyugvás. Mind megvan, nem számoltam el semmit. Nem emlékszem, hányat nyeltem le belőlük tegnap. Vagy ma reggel. Talán egyet. Talán nem. Azt sem tudom, honnan vannak. Pörgetem őket, zizzen a kulcs.

Egy őrült srác ekkor felrántja a bejárati ajtót, és egyenest a bárpultban felsorakozott poharakra veti magát. Kalimpál, rugdos, szétszórja a törött poharakat. A földre zuhanva vonyítani kezd, véres ujjai közt szilánkokat szorongat.

A lomha csapos ekkor baseballütőt húz elő a pult alól, és eltöri vele a srác mindkét karját. A biztonság kedvéért ráver egyet a srác fejére is, aki végül úgy esik össze, mint a köteleit elszabdaló marionettbábu.

– Kibaszott idióta! – hörgi a csapos, miközben a telefonért nyúl. – Kér még egyet? – kérdezi tőlem a sörömre biccentve, mialatt füléhez emeli a búgó telefonkagylót.

Egy perc,

csupán ennyit kérek.

Ültesd a majmot

a

hátadra!

Táncoljon!

Éljen!

Még,

ha beledöglesz is!

EGY ÚJ VILÁG

Sydney, St Vincent’s Hospital, 2012

Szédülök.

A padló egészen messze, mélyen a lábaim alatt csillog, veri vissza a sercegő neon fényét.

Zuhanok.

Két kézzel kapálózom, kapaszkodom a legközelebbi szilárd pontba. Megmarkolom az ágyat borító huzatot. A zuhanás enyhül, de magammal rántom az ágyneműt is.

– Hékás, fehér srác! Ne olyan hevesen! – rivall rám egy kövér ápoló.

Csukott szemmel is kitalálnám, hogy fekete a srác. Nem a szagából. Itt mindennek fertőtlenítő vagy egyéb, hasznos illata van.

Szóval itt tornyosul előttem ez a fazon, aki olyan nagyra nőtt, hogy kezdem azt hinni, a szédülésem oka ő maga. Óriás termete úgy inog egyik oldalról a másikra, mintha lábai egymásnak passzolgatnák a cipelt terhet. Ekkora test, saját gravitációs mezővel bír.

– Van egy csokid, pajti?

A kisbolygó szótlanul közelít, vagy én közeledem felé, végül is mindegy. Nem érkezik válasz, amiért a köztünk levő fényévtávolságot okolom.

Várok.

Beállítom a szemkontaktust. Megvan. Néz. Nézem. Nézzük egymást.

– Van automata a közelben? – sercegem, remélve, hogy vészjelem végre célba ér.

– A folyosón van néhány – szuszogja.

Most, hogy nem vagyok egyedül a világegyetem eme ismeretlen szegletében, eleresztem a lepedőt, és tovább tágítom a horizontunkat.

– Twix, Mars? – kérdem.

Nem vagyok benne teljesen biztos, de mintha egy apró nyálbuborékot látnék növekedni a brutál nagy szája sarkában. Kipukkan. Úgy tudom, az űrben nem terjed a hang, így kevésbe aggódom amiatt, hogy netán süketre drogoztam magam.