Pintérné Gépész Bettina

Ég és föld metszetében

elbeszélő költemények és versek

© Pintérné Gépész Bettina,

rajzolt illusztráció Pintér Illangó (12 éves), Pintér Jávor (9 éves), Pintér Amádé (6 éves)

Kiadó: Pintér Zoltán

ISBN 978-615-6758-49-1

Az apostolnő

címlapkép: Bakó Sára

Kezdőének – Bevezető

Volt egyszer egy tágas, szép baromfiudvar.

Abban éltek sokan létről semmit tudva.

Nyílt onnan egy kicsiny, biztonságos pitvar.

Szalmát hordott oda, azt se tudta, mit varr.

Ösztönéből fészket rakva cselekedett,

senkivel szárnyasok között veszekedett,
csak tojásaira csendben ereszkedett,

gyöngéd óvatosan rajtuk helyezkedett.

Az idő múltával tojása mocorgott,

azt hitte először, hogy csak gyomra korgott,

de ó, nem! Bámulta, mint a hal a horgot,

ahogy a sok csibe a héjból kicsorgott.

Ámde rút és vézna kacsa lett az egyik,

örökké megbotlik, álmodozva csetlik.

Szürke libák között élénkpiros cetli,

átszínezendő vagy széttépendő fecni.

Növögetett lassan minden kicsi csibe,
annak lelke eszmélt, mint egy virágbibe.

Tollasodott, alig maradt rajta pihe,

szárnyát tárva rohant az udvarról ki-be.

Egy napon felszállott végre a magasba,

kéklő ég alatti fehérlő havasba.

Erős volt ő, akár a méhek a kasban,

vagy csípős paprika emésztve a hasban.

Suhanva, repülve átszelte az eget,

zuhanva elkapta a kisegereket.

Csőrében prédával elérte a hegyet,

amikor durranni hangot hallott egyet.

Lehullott a porba, vadászok lelőtték,

közeledett hozzá egyre csak a lőtér.

Körbe állták, szúrós szájjal kiröhögték,

vihorásztak rajta az oktondi körték.

Vergődőn fetrengett a véres mocsokban,

megfürdött a földön a szennyes homokban.

Gyönyörűszép tolla odalett romokba,

beleragadt bele fekete szurokba.

Napsugár tört elő a nagy felhők közül,

felragyogott a fény a tág egek mögül.

Szikrája alászállt s a megölten megült,

amitől a kihűlt szíve újrahevült.

Hernyó lett belőle, majd gömböc, téli báb.

Mi lehet ez? Talán csak röpke délibáb?

Kincseket magából adhat, reméli már,

színes pillangóként táncoló, égi nász.

Isteni ajándékot bonthat,

abból szeretetet onthat.

I. ének

„Az életet vajon mégis elrontottam,
mikor a láncokat tépve leromboltam?

Porba döntöttem a tartóoszlopokat

és összekevertem a kártyalapokat.”

A fiatalasszony ablakon kinézett.
Hogyan is lett övé ez a csúf kinézet?

Kisírt szemeiben csak halvány tűz égett,

magábaroskadó énje heverészett.

Ragyogott a nyári napsugár odakint,
amely mindenkihez kedvesen odaint.

Nem ő volt az, nem! Nem ő festett oda kínt,

de nélkülözött a beesett orca pírt.

Ölében egy levél összegyűrve hevert,

ez volt az a dolog, ami összekevert

körülötte mindent és egy pofont levert,

közben a színekre sötétszürkét tekert.

Az anyai szíve fekete holtra vált,

az öröm oda már többé nem boltba járt.

Reménytelensége atyai szóra várt,

remegő ajkai gyógyító csókra tárt.

Egészen egyedül volt és félt, nagyon félt.

Megrendült bensője zokogott. Vajon mért?

Túl nagyot akart és túl sokat sokszor kért?

Reá kemény kézzel kőcsapást a sors mért.

Távol tőle, messze gyermeke haldoklik,

rablók keze között kínokban fuldoklik.

Torkán hurok szorul, amint csak megbotlik,

elveszetten szíve, lelke kibicsaklik.

Nagyot sóhajt: „Minek nekem ez az élet?

Nem leszek én ehhez sosem elég érett.”

Úgy érzi, gond nélkül kifolyhatna vére,

de megmoccan ekkor benne, ami éled.

Kezeit gömbölyű hasára szorítja,

az arcát könnycseppek sós árja borítja.

Dávid kezében mint köves parittya,

olyan ellenálló, tüzes, dacos szittya.

„Nem bírom, de bírni kell!”

– a szíve harcolni kel.

II. ének

„Nem tetszik a világ, meg kell változtatni,

ami rossz, azt mind-mind el kell kárhoztatni.”

– gondolta a szíve, égő lelke platni.

„A létet, hogyan s mint lehetne meghatni?”

Olyan kicsike volt, nem tudott még szólni,

legfeljebb csak kakát pelenkába tolni.

Anyja szava kedves, van szép babaholmi,

mégsem lelte kedvét, hiába sok zokni.

„Ha van kettő lábam, minek üljek, másszak?

Emberré lettem én, minek nekem más szak?”

– és felkapaszkodott ő a kiságyrácsba,

alig bírta lába, húzta teste láncba.

Fel nem adta volna, küzdött föl az égbe,

ahonnan jött, oda vissza, fel a fénybe!

Saját akarata és az egész lénye

abba a kívánt jobb s szebb világba tért be.

Lelkében táncoltak a szavak szikrái,
megismert tárgyaknak gondolatsziklái.

Nem gagyorászgatott, – ó, nem! – lári-flári,

mondta szája egyből mondatok ikráit.

Földi küzdelmeit sokszor kinevették,

a lelket belőle gyakran megvetették.

Munka és pénz miatt bölcsibe betették,
taszították ezzel őt súlyos beteggé.

Orvostól orvosig vitték, míg túlélte.

„Változtatni kell, kell!” – egyre csak így vélte,
miközben több és több nagy csalódás érte,

ám a harcban sosem rogyott meg a térde.

Iskolába járni nem akar, könyörgött,

nem tud ott tanulni, nem hagyják, nyöszörgött.

Csúfolják, nem értik, gátolják, hőbörgött.

Roskadt tehertől, de hiába ő hörgött.

A kiközösített, csúfos kis eminens,

a különc, akinek barátja sosincsen,

ötleteivel nem kopogtat kilincsen,
mert minek? Kötelek, rabságok bilincse.

Kockafejű tanár s a libák lerántja,

nekik nincs értelme beszélni, belátja.
Csak őrjöng magában, homlokán barázda,

gyűlölet gyűlt benne, bűnöző, garázda.

Tombolni akart, mert ölni kéne, ölni!

Illemgátakon és falakon áttörni,

aki nem emberi, azt megöldökölni,
érzéketlen agyak vére legyen kölni!

„Mint a gépek, olyan hihetetlen bambák

ezen üresfejű, röhigcsélő bandák!”

Eltaposnivaló, nem is szorgos hangyák,

akik meg se hallják hősi hívó hangját.

Mert kell lennie! Kell! Élethez kell a cél,

megingathatatlan hite ebben acél,
hiszen erről beszél cirógatva a szél,
hiába pusztít most a lelkekben a tél.

Amint a Föld magja, forrong a belseje,

tudásanyagokat gyűjtöget perselye.

Forró lávavászon vulkánkőzetselyem

várja, cselekvésnek legyen már elseje.

Fújják a lufit, míg kipukkad,

s valami a ködből kibukkan.

III. ének

Magányosan lépett, egyedül volt és félt,

toronyóraharang elütötte éjfélt.

Úgy érezte, hogy két különféle térfél

az emberiség s ő: köztük nincsen térkép.

A város utcáin kóborolt vadonban,

repülni vágyott, de elmerült a gondban.

„A jó bizonyítvány: kincs. Minő hasonlat?!

Egy papírfecnitől mit kapok haszonba?!”

Tétován ballagva keringet az éjben,
mint ragacsban egy légy, bent ragadt a mélyben.

Kolonccal nyakában forrongott eszében.

Ekkor jött egy alak, akár a mesében.

Kezében egy irat lobog: Fajtám sorsa.

Arról szólt, miként is csípte orrát borsa

eszét használónak, s hogy maradt csak torzsa.
Nagyszerű egészből miért lett kis morzsa?

Kezet nyújt segélyért, ez állt a cédulán,

s kardot kardba öltve lépkedtek szép Dunán.

Vajon könnyebb lehet közös célért futás,

egy csárdában együtt zenélhet két dudás?

Örömtől repesett szívük: „A világot

megmentjük, kinyitjuk a sokszirmú virágot!

Széles, kerek földön ily csodát ki látott?”
– és hadüzenetet a kettő kiáltott.

„Jöjjön velünk, jöjjön, jöjjön már, aki mer!

Kettőt óceánból, ha a jósors kimert,
többnek is kell lenni, kit sötétből kinyert!

Osszuk meg e hírünk szerte mindenkivel!”

Hangosan futottak fel magas hegyekre

trombitán harsogva mélyre le völgyekre.

Felmásztak lombjába, felkaptak tölgyekre

örömmel kiáltva urakra, hölgyekre.

Szívük, testük, lelkük egészen zsibongott,
a kortársaiknak fülébe visongott.

Hangosan ütötték és verték a gongot,

de a tágas terem majd’ üresen kongott.