A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jesse Andrews: Me & Earl & the Dying Girl

Amulet Books, New York, 2013

Fordította: Roboz Gábor

Könyvterv: Szabó Vince, MALUM Stúdió

Text copyright © 2012 by Jesse Andrews

Hungarian translation © Roboz Gábor, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-157-1

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A Schenley-nek, ami messze nem olyan, mint a Benson

Fogalmam sincs, hogyan írjam meg ezt az idióta könyvet.

Lehetek egy másodpercre őszinte? Szó szerint az igazat mondom. Amikor nekiálltam írni ezt a könyvet, azzal a mondattal próbálkoztam, hogy Azok voltak a legszebb idők, és azok voltak a legrútabb idők. Őszintén azt hittem, hogy kezdődhetne így. Arra gondoltam, ez egy klasszikus nyitómondat, de aztán sehogy sem tudtam rájönni, hogyan folytassam. Egy órán át csak bámultam a számítógép képernyőjét, muszáj volt, különben teljesen bekattantam volna. Elkeseredésemben megpróbáltam variálni a központozással és a dőlt betűzéssel:

Azok voltak a legszebb idők? És azok voltak a legrútabb idők?!!

Ez egyáltalán mi a francot jelent? Kinek jutna eszébe így kezdeni egy könyvet? Maximum annak, akinek valamilyen gomba eszi az agyát, mint valószínűleg nekem.

Lényeg, hogy fogalmam sincs, mit művelek ezzel a könyvvel. Nem író vagyok, hanem filmkészítő. Most nyilván mindenki ilyen kérdéseket tesz fel magának:

1. A srác akkor miért könyvet ír, miért nem filmet forgat?

2. Az agyevő gomba miatt?

Megoldókulcs

1. Azért könyvet írok ahelyett, hogy filmet forgatnék, mert a filmkészítéstől örökre visszavonultam. Egészen konkrétan azután, hogy leforgattam A Valaha Készült Legrosszabb Filmet. Általában azután szokás visszavonulni, hogy elkészülünk a legjobb munkánkkal – sőt ilyenkor még jobb meghalni –, de én pont az ellenkezőjét csináltam. Ha röviden összegezni kéne a karrierem, nagyjából így nézne ki:

i. sok rossz film

ii. egy közepes film

iii. pár elmegy film

iv. egy korrekt film

v. két-három jó film

vi. néhány elég frankó film

vii. a valaha készült legrosszabb film

Fin. Hogy mennyire volt rossz ez a film? Annyira, hogy valakit megölt. Konkrétan halált okozott. Majd meglátják.

2. Legyen elég annyi, hogy sok mindent megmagyarázna, ha valamilyen gomba enné az agyam. Bár az is igaz, hogy akkor gyakorlatilag egész életemben ennie kellett volna. Ezen a ponton elképzelhetőnek tartom, hogy a gomba elunta magát és lelépett, vagy belehalt az alultápláltságba.

Mindenesetre egyvalamit még szeretnék tisztázni, mielőtt belekezdünk ebbe az iszonyatosan ostoba könyvbe. Arra már, ha jól sejtem, mindenki rájött, hogy egy rákos lányról szól. Esélyes, hogy sokan azt gondolják: „Király! Ez egy bölcs és éleslátó történet lesz szerelemről, halálról és felnövésről. Valószínűleg végig fogom bőgni. Annyira izgulok.” Ha ez az idézet hitelesen reprezentálja valaki gondolatait, legjobb lesz, ha megpróbálja begyömöszölni a könyvet egy kukába, és elrohan. Mert a következő a helyzet: abszolúte semmit nem tanultam Rachel leukémiájából. Sőt a történtek miatt valószínűleg még hülyébb lettem az élet dolgaival kapcsolatban.

De nem fogalmazok elég érthetően. A lényeg: ebben a könyvben egész pontosan nulla fontos életvezetési tanács van, és ugyanennyi gagyi szívfacsaró pillanat, amikor megértettük, hogy örökre magunk mögött hagytuk a gyerekkorunkat, vagy ilyesmi. És, szemben a legtöbb olyan regénnyel, amelyben egy lány rákos lesz, ebben nincsenek cukormázas, önellentmondásos, egymondatos bekezdések, amikről elvileg azt kéne gondolnunk, hogy mélyek, mert dőlt betűvel vannak szedve. Értik, miről beszélek? Az ilyen mondatokról:

A rák felfalta a szemgolyóit, mégis tisztábban látta a világot, mint korábban bármikor.

Blöe. Hagyjuk is. Nekem személy szerint egy kicsivel sem jelentenek többet a dolgok csak azért, mert volt alkalmam megismerni Rachelt még a halála előtt. Ha már itt tartunk, a dolgok inkább kevesebbet jelentenek. Világos?

Úgyhogy akkor vágjunk bele.

(Csak most esett le, hogy talán nem mindenki tudja, mit jelent a fin. Ez egy filmes kifejezés. Francia, és egész pontosan azt jelenti, hogy „Ez a film véget ért, ami jó hír, mert valószínűleg állati zavaros volt, lévén franciák csinálták”.)

Na, most akkor tényleg fin.

Ahhoz, hogy mindenki megértsen mindent, ami történt, abból az alapállításból kell kiindulnunk, hogy a középiskola szar. Ezt elfogadhatjuk? Még szép. Általánosan elfogadott igazság, hogy a középiskola szar. Valójában itt szembesülünk először az élet alapvető egzisztenciális kérdésével: Hogyan létezhetünk egy olyan helyen, ami ennyire szar?

Az általános iskola többnyire még rosszabb, de ez meg annyira szánalmas, képtelen vagyok rávenni magam, hogy írjak róla, úgyhogy akkor koncentráljunk a középiskolára.

Na jó, szóval, hadd mutatkozzam be: Greg S. Gaines vagyok, 17 éves. A történet idején a pennsylvaniai Pittsburgh Benson középiskolájának végzőse voltam. Mielőtt bármi mást csinálnánk, először is meg kell vizsgálnunk a Bensont, és hogy egész pontosan milyen dolgok miatt szar.

A Benson egy tehetős környék, a Squirrel Hill és egy nem annyira tehetős környék, a Homewood határán áll, és nagyjából ugyanannyian járnak ide mindkét helyről. A filmekben általában azt látjuk, hogy a gazdag srácok uralkodnak a középsuliban, Squirrel Hill igazán gazdag srácainak többsége azonban a Shadyside Akadémia nevű helyi magánsulit választja. Akik itt maradnak, túl kevesen vannak ahhoz, hogy bármiféle rendet alakítsanak ki. Időnként persze próbálkoznak, de ez inkább bájos, mint bármi más. Például, amikor Olivia Garrity kikészül attól, hogy az egyik lépcsőn vizelettócsa jelenik meg szinte minden nap 10:30 és 11:00 között, és eszeveszetten sikítozik az összes arra járónak, próbál rájönni, kinek a műve, de hiába. Ilyenkor legszívesebben azt mondanánk neki: „Liv, a tettes valószínűleg nem tért vissza a bűntény helyszínére, már rég máshol jár.” Olyan ez, mint amikor egy kiscica megpróbál halálra harapdálni valamit. Nyilván él benne egy ragadozó gyilkos ösztöne, de ettől még csak egy kiscica, akit legszívesebben beraknánk egy cipősdobozba, és felvennénk videóra, hogy a nagymamáknak legyen mit néznie a YouTube-on.

Szóval a Bensonban nem a gazdag srácok alkotják az alfa-csoportot. A következő legesélyesebb népcsoport a templomos srácoké lenne: van belőlük épp elég, és határozottan érdekli őket az iskolai uralom. Csakhogy az erősségük – az uralom akarása – egyúttal a legnagyobb gyengeségük is, mert azzal próbálják megtéríteni az embert, hogy áthívják a templomukba. – Lesz süti meg társasjátékozás – ígérik. – Pont most vettünk egy Wii-t! – Valami sosem egészen kóser ebben. Aztán végül rájössz: egy cukrosbácsi is pont ugyanezt mondaná.

Az efféle taktikákkal a templomos srácok sem lehetnek az alfák. A taktikáik amúgy is túl parák. Sok iskolában nagy eséllyel a sportolók lennének a trónkövetelők, de ők a Bensonban szinte egytől egyig feketék, és a legtöbb fehér gyerek fél tőlük. Ki jöhet még szóba, hogy a tömegek élére álljon? Az okos srácok? Ugyan már. Őket nem érdekli a politika. Reménykednek, hogy a középsuli végéig a lehető legkevesebb figyelmet vonják magukra – kvázi terepszínű cuccokban bujkálnak a dzsungelben, és amikor csak mozgást érzékelnek az aljnövényzetben, földbe gyökerezik a lábuk –, hogy aztán békében beiratkozhassanak valami fősulira, ahol senki sem fog gúnyolódni rajtuk amiatt, hogy tudják, mire jó egy határozószó. A színházasok? Jézusom, abból szép kis vérontás lenne. Agyonverve találnánk rájuk, kezükben szamárfüles A Wiz dalszöveggyűjteményükkel. A füvesek? Bennük nulla motiváció van. A bandázók? Túl ritkán járnak a suli környékén. A zenészek? Velük nagyjából az lenne a helyzet, mint a színházasokkal, csak valahogy még szomorúbb. A gótok? Ez még a gondolatkísérlet szintjén sem működik.

Úgyhogy a Benson társasági hierarchiájának csúcsán vákuum van. Az eredmény pedig: káosz.

(Persze azért megjegyezném, hogy nyíltan leegyszerűsítő kategóriákat használok. Hogy több különböző csoportja létezik-e az okos/gazdag/sportoló/stb. srácoknak? Persze. Vannak-e olyan csoportok, amelyeket nem könnyű felcímkézni, mert nem többek laza baráti társaságoknál, amiknek nincs egyetlen meghatározó jellegzetessége? Vannak. Ha valaki megkérne, gond nélkül csinálnék neki térképet a Bensonhoz, olyan suta címkékkel, mint a színes bőrű középosztálybeli alsósok 4c alklikkje, de elég biztos vagyok benne, hogy erre senki sem vágyik. Még a színes bőrű középosztálybeli alsósok 4c alklikkjének tagjai sem [Jonathan Williams, Dajuan Williams, Donté Young, és amíg az első év közepén el nem kezdte túl komolyan venni a harsonázást, Darnell Reynolds]).

Szóval van egy rakás csoport, mindegyik a hatalomra ácsingózik, következésképpen mindannyian meg akarják ölni egymást. A probléma tehát az, hogy ha valaki tagja egy csoportnak, a csoporton kívül mindenki más meg akarja ölni.

Csakhogy. A problémának van megoldása: be kell jutni mindegyik csoportba.

Tudom, tudom. Őrültségnek hangzik. De én pontosan ezt csináltam. Belépni nem léptem be egyikbe se, ezt hangsúlyozom. De mindegyikbe bejutottam. Az okos srácokhoz, a gazdagokhoz, a sportolókhoz, a füvesekhez. A zenészekhez, a színházasokhoz, a templomosokhoz, a gótokhoz. Odasétálhattam bármelyik csoporthoz, senkinek nem rebbent a szeme se. Mindenki csak rám nézett, és arra gondolt: „Greg! Ő közénk tartozik.” Vagy talán inkább valami ilyesmit: „Ez a srác a mi oldalunkon áll.” Vagy legalábbis ennyit: „Greg azok közé tartozik, akikre nem fogok ketchupöt spriccelni.” Ezt brutálisan nehéz volt összehozni. Gondoljuk csak végig a helyzet összetettségét:

1. Egy csoporthoz való hűségnek titokban kell maradnia a tagok nagy része, ha nem az összes tag előtt. Ha a gazdag srácok meglátják, hogy kedélyesen csevegünk a gótokkal, bezárják előttünk az ajtót. Ha a templomosok észreveszik, hogy kitámolygunk egy füves kocsijából, olyan füstfelhőben, mintha egy szaunából lépnénk ki, már búcsút is mondhatunk azoknak a napoknak, amikor lelkiismeretesen nem mondtuk ki a ká-betűs szót a templom pincehelyiségében. Ha pedig a sportolók ne adj isten szemtanúi annak, amint a színházasokkal haverkodunk, azon nyomban elkönyvelnek minket melegnek, és a világon semmi sem erősebb a sportolók homoszexuálisoktól való félelménél. Tényleg semmi. Olyan ez, mint a zsidók félelme a náciktól, csak pont a fordítottja, mármint arra vonatkozóan, hogy ki ver kit. Szóval lehet, hogy inkább olyan ez, mint a nácik félelme a zsidóktól.

2. Egyik csoportban sem verhetünk túl mélyen gyökeret. Ez az 1. pontból következik. Inkább mindig a periférián kell maradnunk. Barátkozzunk a gótokkal, de ne öltözzünk úgy, mint ők. Lépjünk be egy zenekarba, de ne vegyünk részt tanítás után az egyórás jammelésben. Jelenjünk meg a templom röhejesen túlcsicsázott társalgójában, de kerüljünk minden olyan eseményt, ahol valaki aktívan beszél Jézusról.

3. Ebédnél, a reggeli órák előtt, és bármikor máskor, amikor a nyilvánosság előtt vagyunk, észvesztően meg kell húznunk magunkat. Jobb is, ha elfelejtjük az ebédet. Az ebédnél kötelesek vagyunk demonstrálni, melyik csoporthoz tartozunk: oda kell ülnünk valakikhez, hogy mindenki más lássa, mi a helyzet – vagy valami szerencsétlen nyomihoz kell szegődnünk, aki még csak nem is tartozik semelyik csoportba. Nem mintha bármi bajom lenne a csoporton kívüliekkel. Teljes mértékben együtt érzek a pancserokkal. A Benson csimpánzok uralta dzsungelében ők azok, akik az erdő aljnövényzetében kénytelenek vergődni, és sehogy sem ússzák meg a zaklatást és a cikizést. Szánni őket: persze; barátkozni velük: soha. Aki barátkozik velük, osztozik a sorsukon. És ők rendszeresen megpróbálják horogra akasztani az embert, ilyen mondatokkal: „Greg, lenne kedved mellém ülni?” De ilyenkor valójában azt mondják: „Legszívesebben lábon szúrnálak, hogy amikor a Genyák eljönnek értünk, ne tudj elfutni.”

Akármikor egy helyiségbe kerülünk különböző csoportokkal, a lehető legjobban távolságot kell tartanunk tőlük. Órán, ebédnél, mindenhol.

Ezen a ponton jogosan kérdezhetik: „De mi a helyzet a barátainkkal? Őket nem lehet csak úgy semmibe venni, ha egy órára járunk velük.” Erre én a következőt mondom: lehet, hogy eddig nem figyeltek eléggé. Pont az a lényeg, hogy nem barátkozhatunk össze senkivel. Ebben rejlik az általam ismertetett életmód tragédiája és diadala. Nem élhetünk tipikus középiskolás életet.

Mert az van, hogy a tipikus középiskolás élet szar.

Persze azt is kérdezhetik: „De Greg, miért fikázod a csoporton kívülieket? Úgy tűnik, lényegében te is csoporton kívüli vagy.” Ebben van némi igazság. Az a válaszom, hogy egyik csoportban sem voltam benne, miközben mindegyik csoportban benne voltam. Szóval rám nem igazán lehet azt mondani, hogy csoporton kívüli voltam.

Igazából nincs jó szó arra, amit csináltam. Egy ideig úgy gondoltam magamra, mint a középiskolai kémkedés mesterére, de végül arra jutottam, hogy ez félrevezető meghatározás. Ez alapján mindenki azt hihetné, hogy miközben sunnyogtam, tiltott szexuális viszonyt folytattam érzéki olasz nőkkel. De először is, a Bensonba nem járnak érzéki olasz nők. A kategóriához legközelebb még Ms. Giordano áll az igazgatói irodából, de rettentő csomós a teste, és olyan az arca, mint egy papagájnak. Meg ő is azt csinálja, amit sok nő, hogy teljesen leborotválja a szemöldökét és rajzol egy újat, de kicsit fura helyre, és minél többet gondolkodunk ezen, annál jobban felfordul a gyomrunk, és annál inkább csapkodni akarjuk a fejünket a falba.

Ms. Giordano kizárólag itt szerepel a könyvben.

Lépjünk is tovább.

Szóval, gondolom, a végzős év első napjával kéne kezdenünk. Ami igazából király volt, amíg anyu bele nem folyt.

A „király” jelző persze relatív. Az elvárásaim nyilván nagyon alacsonyan voltak. Lehet, hogy a „király” túl erős szó. A fenti mondat talán jobb lenne így: „Kellemes meglepetés volt, amikor a végzős év első napján nem akartam bebújni a szekrényembe, hogy halottnak tettessem magam.”

A suli mindig stresszes, és bármelyik iskolai év első napja különösen brutális, mert ilyenkor újra fel kell osztani a területeket. Az előző fejezetben elfelejtettem jelezni, hogy a Gazdag, Sportoló, Okos, Színházba Járó stb. srácok hagyományos kategóriáit tovább kell bontanunk az évfolyamok alapján: a másodéves gótok mélyen rettegnek a végzős gótoktól, az okos harmadévesek bizalmatlanok az okos elsősökkel szemben stb. Úgyhogy, amikor egy osztály kijárja a sulit, minden hely, amelyet korábban elfoglaltak, aki kapja, marja alapon felszabadul, és ebből általában valami fura helyzet áll elő.

Alapvetően sűrű reggelem volt. Röhejesen korán mentem be a suliba, hogy lássam, hogyan alakulnak a dolgok, és páran máris elkezdték a területfoglalást. Ők többnyire a Benson sokat szekált csoportjainak képviselői voltak.

BELSŐ. A FOLYOSÓN, A KÖNYVTÁR ELŐTT - REGGEL

JUSTIN HOWELL a második emeleten lévő könyvtár előtt téblábol idegesen, remélve, hogy lestoppolhatja a helyet a színházas srácoknak. A BOHÉMÉLET vagy talán a MACSKÁK FŐTÉMÁJÁT dudorászva járkál fel-alá. Láthatóan megkönnyebbül, amikor meglátja a közeledő GREGet.

JUSTIN HOWELL

látványosan megkönnyebbült, hogy nem sportoló vagy bandázó érkezett, aki azonnal leköcsögözné

Á, szia, Greg!

GREG GAINES

Justin, örülök, hogy látlak.

JUSTIN HOWELL

Én is! Na, milyen volt a nyarad?

GREG

Forró és unalmas, de nem hiszem el, hogy máris vége.

JUSTIN HOWELL

HA HA HA HA HA! ÁÁ HA HA HA HA HA HA HA HA HA!

Ettől a látszólag ártalmatlan VICCtől Justin Howell teljesen becsavarodik. De lehet, hogy az ELMEGYILKOS FESZÜLTSÉG miatt, hogy újra iskolába kell járni.

Greg mindenesetre nem egészen ilyen reakcióra számított. Valami egyszerűt és felejthetőt akart mondani. Most VONOGATJA A VÁLLÁT, FESZENGVE BABRÁL A KEZÉVEL, próbálja kerülni a SZEMKONTAKTUST, mint általában, amikor megnevettet másokat.

JUSTIN HOWELL (CONT’D)

a szemöldöke furcsa alakot vesz fel

HA HA HA HA HA!

Ekkor megérkezik MRS. WALTER, a könyvtárosnő. Szigorúan néz mindkét fiúra. Szinte biztosan ALKOHOLISTA.

JUSTIN HOWELL

Jó napot, Mrs. Walterrrr!

MRS. WALTER

undorodva

Hhngh.

JUSTIN HOWELL

Greg, ez túl vicces volt!

GREG

Na, jó, majd találkozunk.

Egyértelmű volt, hogy nem lépek be a könyvtárba, hosszasan spanolni Justin Howell-lel; ennek okait fentebb már elmagyaráztam. Ideje volt továbbmenni.

BELSŐ. A FOLYOSÓN, A ZENETEREM ELŐTT - REGGEL.

LAQUAYAH THOMAS és BRENDAN GROSSMAN még nem jutott be a zeneterembe. Bár nincsenek hangszereik, KOTTÁKAT böngésznek. Látszik rajtuk, leginkább azért csinálják ezt, hogy megmutassák az embereknek: eléggé értenek a zenéhez, hiszen csak így lazán ücsörögve olvasgatják a kottákat.

BRENDAN GROSSMAN

Gaines. Idén játszol a zenekarban?

GREG

bánkódva

Nem fértem be.

BRENDAN GROSSMAN

Nemááá.

LAQUAYAH THOMAS

hitetlenkedve

De a tiéd lett volna az üstdob! Akkor ki fog üstdobolni?

BRENDAN GROSSMAN

letargikusan

Valszeg Joe DiMeola.

GREG

Aha, valószínűleg igen. Amúgy is jobban dobol nálam.

LAQUAYAH THOMAS

Joe után mindig csurom izzadság az ütő.

GREG

Mert annyira koncentrál.

BELSŐ. ELŐADÓTEREM - REGGEL

Két végzős gót lúzer, SCOTT MAYHEW és ALLAN McCORMICK táborozik leghátul a székeken, kártyákkal szerepjátékoznak. GREG óvatosan belép a terembe, tekintete ide-oda cikázik. Az előadóterem minden bizonnyal az iskola legértékesebb ingatlana. Teljesen valószínűtlen, hogy ez a kis gót kolónia túléli a SPORTOLÓK, SZÍNHÁZASOK ÉS BANDÁZÓK HULLÁMÁT, amely a délelőtt folyamán elkerülhetetlenül megérkezik.

GREG

Helló, uraim!

SCOTT MAYHEW

Üdv neked is!

ALLAN McCORMICK

gyorsan és erősen pislog, valószínűleg ok nélkül

Igen-igen, üdv!

A gót lúzerek nagyon alacsonyan vannak a társadalmi hierarchiában, ugyanakkor szinte lehetetlen beépülni közéjük. Bár talán pont azért, mert annyira alacsonyan vannak. Észveszejtően gyanakodnak mindenkire, aki megpróbál szóba állni velük. Persze ez azért van, mert gyakorlatilag minden vonásuk gúnyolódás tárgyát képezi: hogy szeretik a tündéket és a sárkányokat, hogy ballonkabátot hordanak, hogy hosszú és ápolatlan vagy éppen túlságosan ápolt a hajuk, hogy értelmezhetetlenül gyorsan haladnak a folyosón, miközben nagyon hangosan fújtatnak. Nehéz elérni, hogy befogadjanak anélkül, hogy mi magunk is gót lúzerekké válnánk.

Én igazából elfogult vagyok velük, mert tökéletesen tudok azonosulni a világlátásukkal. Ugyanúgy gyűlölik a középsulit, mint én. Folyton azon dolgoznak, hogy kimeneküljenek belőle, és inkább egy fantáziavilágban élnek, ahol azzal tölthetik az idejüket, hogy hegységekben kalandoznak és nyolc különböző hold baljós fényében kardoznak le embereket, vagy valami ilyesmi. Néha úgy érzem, egy párhuzamos világban én is olyan lennék, mint ők. Mégiscsak egy sápadt, dagi srác vagyok, aki teljesen elmebeteg módon képes viselkedni, ha beszélgetnie kell másokkal. És ha igazán őszinte akarok lenni, embereket lekardozni király.

Ez járt a fejemben, amikor melléjük guggoltam az előadóteremben. De aztán rámtört egy felismerés.

SCOTT MAYHEW hosszú tűnődést követően kijátssza „Az élőholtak hordája” KÁRTYÁT.

ALLAN McCORMICK

Banyek.

GREG

Jó kis hordád van, Scott.

Az volt a felismerésem, hogy valójában képtelen lennék olyan életet élni, ahol állandóan olyasmiket kell csinálnom, hogy mondjuk megdicsérem egy másik srác hordáját.

Úgyhogy nőtt egy kicsit az önbecsülésem.

Nem is tartott olyan sokáig, hogy tiszteletteljesen elhúzzak onnan a francba.

BELSŐ. A DÉLI LÉPCSŐ ELŐTTI TERÜLET - REGGEL

A SZÍNES BŐRŰ KÖZÉPOSZTÁLYBELI ALSÓSOK 4C ALKLIKKJÉNEK mind a négy tagja az ajtókhoz közel áll. Eközben IAN POSTHUMA, egy magányos másodéves templomos a folyosó egy távolabbi részét felügyeli, és morcosan várja az ERŐSÍTÉST.

Tipikus helyzet, ilyenkor meg kell próbálni a lehető legkevésbé érintkezni az emberekkel, mert ha úgy tűnik, mintha tartoznánk valamelyik csoporthoz, a másik biztosan kiszúrja, és kiközösít minket. Oké, ha a másodéves gótok kiközösítenek, attól még nem dől össze a világ, de életem egyetlen célja az volt, hogy senki se közösítsen ki. Hogy voltak-e idők, amikor ez a cél gyökérségnek tűnt? Voltak. De őszintén: nevezzen meg valaki egyetlen életcélt, ami néha nem tűnik gyökérségnek. Még elnöknek állni is tök szar lenne, ha valaki komolyan belegondol.

GREG nagyon óvatosan biccent IAN POSTHUMÁNAK. Aztán a GUMILABDA, amit JONATHAN WILLIAMS összevissza dobál a folyosón, gellert kap GREG FOGÁN.

A korábbi években nem tudtam volna méltóságteljesen kezelni a helyzetet. A labdadobáló csoport rekedt röhögésben tört volna ki, nekem meg csak az a lehetőség maradt volna, hogy sietősen elsunnyogok, miközben valószínűleg tovább dobálnak.

De hamar világossá vált, hogy idén máshogy mennek majd a dolgok.

Ahelyett, hogy büszke lenne rá, hogy a labdája visszapattant GREG FOGÁRÓL, JONATHAN WILLIAMS feszengve behúzza a fejét az inggallérjába.

DARNELL REYNOLDS

láthatóan ideges

Direkt szóltam, hogy el fogsz találni valakit.

DONTÉ YOUNG

Végzős a csávó.

JONATHAN WILLIAMS

motyogva

Bocsi.

GREG

Semmi gond.

DAJUAN WILLIAMS oldalba böki Jonathan Williamst.

DONTÉ YOUNG

a körmét tisztogatva

Nem kéne dobálni azt a szart.

Végzősnek lenni gyakorlatilag azt jelenti, hogy amikor a fogunknak dobnak valamit, az csak baleset. Más szóval végzősnek lenni király.

Nagyjából így ment az egész délelőtt. Bizonyos értelemben tehát tökéletes nap volt. Pár percet a parkolóban töltöttem hápogó külföldi srácokkal, akiket Nizar, a Szemét Szír vezetett, aztán odaköszöntem a focicsapat néhány tagjának, és ebben az évben egyikük sem próbálta megcsavarni a mellbimbómat. A köztudottan füves Dave Smeggers hosszadalmas és kínzóan értelmetlen történetet kezdett mesélni a nyaráról, de hamarosan elterelte a figyelmét pár csaj, mire gyorsan elmenekültem. Vonta King megpróbálta elérni, hogy ücsörögjek vele a 318-as terem előtt, ezért úgy tettem, mintha úton lennék egy találkozóra valamelyik tanárommal. És így tovább.

Menet közben egyébként kis híján belegyalogoltam Madison Hartner cicijébe. Ami nekem nagyjából szemmagasságban van.

Emiatt az istenverte könyv miatt röviden muszáj beszélnem a lányokról, úgyhogy lássuk, le lehet-e ezt tudni anélkül, hogy behúznék magamnak.

Először is: a lányok a jóképű srácokra buknak, én meg nem vagyok valami jóképű. Igazából eléggé úgy nézek ki, mint valami puding. Iszonyú sápadt vagyok, és kissé túlsúlyos. Az arcom leginkább egy patkányéra emlékeztet, és a közepesen működő szemem miatt gyakran hunyorgok. Végezetül, úgynevezett krónikus rhinitis allergicám van, hétköznapi nevén szénanátnám, ami annyit tesz, hogy állandóan tele az orrom. Nem tudok normálisan lélegezni az orromon keresztül, úgyhogy az idő nagy részében nyitva van a szám, és ettől úgy festek, mintha síkhülye lennék.

Másodszor: a lányok a magabiztos srácokra buknak. Ennek fényében kérek mindenkit, hogy olvassa újra az előző bekezdést. Nehéz magabiztosnak lenni, ha úgy nézünk ki, mint valami dagi, hunyorgós, mentálisan hendikepes patkány, aki túrja az orrát.

Harmadszor: a csajozós taktikámra ráfér a fejlesztés.

Befuccsolt csajozós taktika #1: A nemjönbe. Negyedikben jöttem rá, hogy a lányok vonzók. Arról persze fogalmam sem volt, mit kéne csinálni velük. Csak úgymond, akartam egyet. A negyedikesek között egyértelműen Cammie Marshall nézett ki a legjobban, úgyhogy egy nap odaküldtem hozzá Earlt a játszótéren, az alábbi mondattal:

– Gregnek nem jössz be, de attól fél, hogy ő bejön neked.

Ekkor olyan másfél méterre álltam tőlük. Abban reménykedtem, hogy Cammie azt mondja:

– Titokban tényleg tökre bejön nekem Greg, szívesen lennék a barátnője.

Ehelyett azt kérdezte:

– Kicsoda?

– Greg Gaines – mondta Earl. – Ott áll.

Mindketten felém fordultak. Kihúztam az ujjam az orromból, hogy integethessek. Ekkor esett le, hogy mostanáig az orromban volt az ujjam.

– Nem – mondta Cammie.

Azóta nem volt nagy fejlődés.

Befuccsolt csajozós taktika #2: Az örökös zaklatás. Cammie nyilvánvalóan más ligában játszott. De a legjobb barátnője, Madison Hartner szintén elég jól nézett ki. Ötödikben úgy okoskodtam, hogy Madison biztosan ki van éhezve a figyelemre, mivel Cammie annyira jó csaj. (Megjegyzés: visszatekintve, tizenhét éves fejjel nehéz belátni, hogyan lehet egy tízéves jó csaj. Akkoriban viszont ez nem is volt kérdés.)

Madisonnál olyan taktikát próbáltam ki, ami más ötödikeseknek tudtommal bevált: a zaklatást. Az állandó, gonosz zaklatást. Olyasmikkel piszkáltam, amiknek még csak nem is volt értelme: például Madison Avenue Hartnernek hívtam, pedig azt se tudtam, mi az a Madison Avenue. Meg olyanokat mondtam neki, hogy Mamison. Macison. Eltartott egy darabig, de végül kiszenvedtem magamból a Madison Szartnert, amin néhány gyerek kuncogott, úgyhogy innentől kezdve állandóan ezt használtam.

Egész egyszerűen nem tudtam leállni. Túl messzire mentem. Azt mondtam Madisonnak, hogy apró dinoszauruszagya van, és van egy második is, a fenekében. Meg azt, hogy az ő családjuk nem szokott vacsorázni, csak ülnek az asztal körül és lefingják egymást, mert annyira ostobák, hogy azt sem tudják, mi az az étel. Egyszer ráadásul felhívtam otthon, hogy elmondjam neki, biztosan hányással mos hajat.

Jó, oké, kretén voltam. Nem akartam, hogy a suliban azt higgyék, belezúgtam Madison Hartnerbe, így inkább azt a benyomást keltettem mindenkiben, hogy őszintén, szívből gyűlölöm. Pedig erre semmi okom nem volt. Ahogy erre gondolok, egyből be akarok húzni magamnak.

Végül, úgy egy hét után eljött a nap, amikor sikerült megríkatnom – már nem emlékszem, pontosan mivel, de valami olyasmit mondtam neki, hogy takonnyal rúzsozza magát –, és az osztályfőnökünktől megkaptam a távoltartási végzés általános iskolai megfelelőjét. Csendben elfogadtam, és soha többé nem szóltam Madisonhoz. Ez az egész a mai napig megoldatlan rejtély: a hét, amikor Greg megmagyarázhatatlan gyűlöletet érzett Madison iránt.

Te jó ég.

Befuccsolt csajozós taktika #3: A figyelemelterelés. Anyu kikötötte, hogy a barmicvómig zsidó suliba kell járnom, ami iszonyatosan nagy szívás volt, nem is akarok beszélni róla. Egyvalami viszont jó volt a zsidó suliban: a fiú-lány arány. Az osztályomban csak ketten voltunk fiúk Josh Metzgerrel, rajtunk kívül hat lány járt oda. Az egyik probléma az volt, hogy csak az egyik csaj, Leah Katzenberg nézett ki jól. A másik az, hogy Josh Metzger kvázi csődör volt. Hosszú, göndör haja volt, az úszástól napszítta. Emellett folyton morcos volt és szótlan, amitől én megijedtem, a lányoknak viszont így még jobban tetszett. Még a tanáraink is rástartoltak. A zsidó iskolákban csak nők tanítanak, többnyire egyedülállóak.

Lényeg, hogy hatodikban ideje volt rámozdulnom Leah Katzenbergre. Hogy magamhoz édesgessem – mindenki készüljön fel rá, hogy ekkora hülyeséget még nem hallott –, elhatároztam, hogy megpróbálom féltékennyé tenni. Egészen konkrétan azzal, hogy flörtölni kezdek Rachel Kushnerrel, egy teljesen átlagos kinézetű lánnyal, akinek nagy volt a foga, és még Josh Metzgerénél is göndörebb volt a haja. Rachel Kushnerrel ráadásul nem volt valami izgalmas dumálni, mert nagyon lassan beszélt, és mintha sose lett volna mondandója.

Egyvalami szólt mellette: azt gondolta, én vagyok a legviccesebb srác a világon. Gyakorlatilag bármivel megnevettethettem: utánoztam tanárokat, bandzsítottam, eljártam a Galambember Táncot. Ez nagyon jót tett az önbecsülésemnek. Sajnos azonban kevéssé tett jót a Leah Katzenberggel kapcsolatos esélyeimnek, ő ugyanis villámgyorsan eljutott arra a következtetésre, hogy Rachellel aranyos pár vagyunk, és egy nap, a suli után el is mondta ezt nekünk.

Hirtelen lett barátnőm. De nem olyan, amilyet akartam.

Nizar, a Benson legtaplóbb és angolul legkevésbé beszélő diákjának szavajárásával élve: lószar ez a fos.

Másnap telefonon tájékoztattam Rachelt, hogy azt szeretném, ha csak barátok lennénk.

– Jól van – mondta.

– Remek.

– Van kedved átjönni?

– Ööö… A lábam beragadt a kenyérpirítóba. – Ótvar szöveg volt, de mondanom sem kell, még ez is hangos nevetést váltott ki Rachelből.

– De komolyan, van kedved átjönni? – kérdezte újra, szó szerint harminc másodpercnyi tehetetlen kuncogás után.

– Előbb meg kéne oldanom ezt a pirítódolgot – mondtam. Aztán, mivel tudtam, hogy ezt a beszélgetést lehetetlen továbbvinni, leraktam.

A poént még napokig, hetekig görgettük. Néha, amikor Rachel telefonált, azt mondtam, hozzáragadtam a hűtőhöz; máskor azt, hogy véletlenül hozzáhegesztettem magam egy rendőrautóhoz. Aztán bevontam a játékba az állatokat:– Meg kell verekednem pár mérges tigrissel. – Vagy: – Épp egy egész vombatot próbálok megemészteni. – Egyik poénnak se volt értelme. Végül Rachel eljutott arra a pontra, amikor már nem tartotta viccesnek a dolgot.

– Greg, most komolyan – kezdte. – Ha nem akarsz találkozni velem, csak mondd meg. – De valami oknál fogva nem tudtam megmondani neki. Túl gonosznak éreztem volna magam. Persze a hülyeség az volt az egészben, hogy így még gonoszabb voltam. Csak ezt akkor nem fogtam fel.

Basszus, most csak azért is bepancsoltam magamnak egyet.

A zsidó suli egy idő után nagyon gáz lett. Rachel nem állt szóba velem, de ez egy kicsit sem segítette a Leah-projektet. Ő nyilván azt gondolta, hogy óriási seggfej vagyok. Igazából lehet, hogy én segítettem meggyőzni abban, hogy minden fiú seggfej, mert nem sokkal a racheles fiaskó után leszbikus lett.

Befuccsolt csajozós taktika #4: A cicibók. Mara Williamsnek hetedikben csodálatos cicije volt. De sose jó ötlet megdicsérni egy lány mellét. Ezt egy kemény lecke árán kellett megtanulnom. Amúgy valamiért még rosszabb ötlet felhívni a figyelmet arra, hogy két cicije is van. Nem tudom, ennek mi az oka, de így van. – Szép a cicid. – Rossz. – Szépek a cicijeid. – Még rosszabb. – Két cici? Tökéletes. – Egyes alá.

Befuccsolt csajozós taktika #5: Az úriember. Mariah Epps családja nyolcadikban költözött Pittsburghbe. Amikor a tanév első napján bemutatták nekünk, egyből tűzbe jöttem. Aranyos volt, okosnak tűnt, és ami a legjobb: a világon semmit sem tudott a lányokkal kapcsolatos szerencsétlenkedésemről. Tudtam, hogy gyorsan kell lépnem. Aznap este beadtam a derekam, és megkérdeztem anyutól, mit akarnak a lányok igazán.

– A lányok szeretik az úriembereket – mondta kicsit hangosabban a kelleténél. – A lányok szeretnek néha virágot kapni. – Hangsúlyosan apura nézett. Ez a születésnapja utáni napon történt, vagy valahogy akörül.

Úgyhogy a tanév második napján öltönyt húztam, és egy igazi szál rózsával mentem a suliba, amelyet még az első szünet előtt odaadtam Mariah-nak.

– Nagyon megtisztelő és örömteli lenne, ha elkísérhetnélek egy fagylaltárushoz a hétvégén – mondtam angol akcentussal.

– Nem mondod.

– Greg, tök buzisan nézel ki – jegyezte meg a közelben álló Will Carruthers, egy sportoló.

De bevált. Hihetetlen! Rendesen elmentünk randizni. Egy oaklandi helyen találkoztunk, vettem magunknak fagyit, leültünk, és arra gondoltam, hogy mostantól kezdve ilyen lesz az életem, és ez rohadt jó.

Ekkor elkezdődött a beszélgetés.

Úristen, mennyit tudott dumálni az a lány. Mintha sose fogyna ki a szóból. Egyfolytában azokról beszélt, akiket Minnesotában hagyott, vagyis a barátairól, akiket nem ismertem. Másról nem is akart beszélni. Több száz órányi sztorit hallgattam végig ezekről az emberekről, és mivel úriemberként viselkedtem, nem mondhattam azt, hogy „Ez unalmas” vagy hogy „Ezt már mesélted.”

Úgyhogy a fő probléma az volt, hogy ez az úriember-taktika túl jól működött. Nevetséges elvárásokkal kellett szembesülnöm. Minden nap a legszebb ruháimban kellett járnom a suliba, folyton nekem kellett fizetnem a randikon, minden áldott este órákat kellett telefonálnunk stb. És mindezt miért? Szexért biztosan nem. Egy úriember nem kettyint. Nem mintha akkoriban tudtam volna, mit jelent az, hogy kettyint. Egyébként meg folyton azzal a hülye angol akcentussal kellett beszélnem, és egy idő után mindenki azt gondolta, hogy agykárosodást szenvedtem.

Ennek véget kellett vetnem. De hogyan? Az nyilvánvalóan nem volt reális lehetőség, hogy átváltok őszintébe, és azt mondom: – Mariah, ha az, hogy találkozgatunk, azt jelenti, hogy fizetnem kell utánad egy csomó pénzt, és végig kell hallgatnom, amit mondasz, akkor ez nekem nem éri meg. – Felmerült bennem egy olyan kikészítő hadjárat ötlete, amelyben hirtelen elkezdek csak dinoszauruszokról beszélni, sőt talán úgy teszek, mintha dinoszaurusz lennék, de egyikhez sem volt bátorságom. Komoly dilemma előtt álltam.

Aztán, teljesen váratlanul, Aaron Winer húzott ki a csávából. Elvitte Mariah-t valamilyen filmre, és lesmárolta a hátsó sorban. Másnap már párként jöttek a suliba. Bumm! Probléma volt, nincs. Úgy tettem, mintha marhára bánnám az egészet, de igazából annyira megkönnyebbültem, hogy töriórán eszelős röhögés jött rám, és ki kellett kéredzkednem az iskolaorvoshoz.

Szóval, ennyi volt. A középiskola alatt már nem is bajlódtam a csajokkal vagy csajozós taktikákkal. Az a Mariah-s dolog őszintén szólva teljesen kigyógyított abból a vágyból, hogy barátnőt akarjak magamnak, mert azt gondoltam, hogy ha ez ilyen, akkor kell a francnak.

Cameron „Cammie” Marshall a matekliga kapitánya. Még mindig Hello Kitty-s hátizsákot hord, nem feltétlenül ironikusan. Már határozottan nem ő a legjobb csaj az osztályában, bár szerintem ez annyira nagyon nem is zavarja.

Madison Hartner iszonyú dögös, és főiskolásokkal randizgat.

Leah Katzenberg leborotválta a fejét, mindenféle fémcuccokat szerelt az arca különböző pontjaira, és a Benson öt irodalomtanárából négy feladta a próbálkozást, hogy férfiak által írt könyveket olvastasson el vele.

Mara Williams és az ő két egyformán fenomenális cicije átment egy másik középsuliba.

Mariah Epps már színházba járó lány. Kivétel nélkül meleg fiúkból álló haveri társaságot gyűjtött maga köré, köztük Justin Howellt, és basszus, elmondhatatlanul sokat beszélnek.

Rachel Kushner a végzős évünkben akut mielogén leukémiás lett.

Nem sokkal azután tudtam meg, hogy Rachelnek leukémiája van, hogy hazaértem.

Szóval, mondom még egyszer, a végzős év első napja, ha királynak nem is nevezném, azért messze nem volt szörnyű, pedig az ellenkezőjére számítottam. Mindenki, a pénzes, dizájner-orrú Olivia Ryantől kezdve Nizarig, a Szemét Szírig azt gondolta, rendben vagyok, és senki sem tervezett aktívan megbuktatni. Ahogy erre korábban utaltam, ez teljesen szokatlan volt. Meg úgy általában véve minden sokkal kevésbé stresszelt, mivel nem voltak felsőosztálybeliek, akik mustárostasakokat vághattak a fejemhez vagy a hátizsákomhoz. Erről szól a végzős év. A tanáraim egy csomó hülyeséget összehordtak arról, milyen kemények lesznek az órák, de az ember az utolsó évre rájön, hogy minden tanár ugyanezt mondja minden évfolyamnak, és mindig hazudnak.

Tehát beköszöntött az aranykor. Az életem a csúcspontjára ért. Arról mit sem tudtam, hogy amint anyu besétált a szobámba, az aranykornak vége szakadt. Kábé nyolc óráig tartott.

BELSŐ. A HÁLÓSZOBÁM.

GREG az ágyán ül. Épp most ért haza a suliból, irodalomórára próbálja elolvasni a Két város regényét, de nehezére esik koncentrálni, a nadrágját ugyanis MEGMAGYARÁZHATATLAN MEREVEDÉS feszíti. Egy MELLEKET mutató kép GREG LAPTOPJÁN, amely tőle karnyújtásnyira van nyitva, egy cseppet sem segít a