Ez a könyv nem vád és nem vallomás. Csak beszámoló szeretne lenni egy nemzedékről, amelyet a háború elpusztított – elpusztított még akkor is, ha a gránátok megkímélték.

1.

Kilenc kilométernyire tanyázunk a front mögött. Tegnap fölváltottak; most tele a gyomrunk szemes babbal, marhahússal, jóllaktunk, és elégedettek vagyunk. Még estére is kapott mindenki egy tele csajkával; azonkívül megduplázták a kolbász- és kenyérporciót – ez már döfi. Ilyen eset rég nem esett: a pirosparadicsom-fejű szakács valósággal ránk tukmálja az ételt; mindenkinek, aki az útjába kerül, int a kanalával, és becsületesen megtölti az edényét. Valósággal kétségbeesik, mert nem tudja, hogyan ürítse ki a gulyáságyúját. Tjaden és Müller felkajtattak egy-egy mosdótálat, s színig töltették maguknak tartalékul. Tjaden mohóságból teszi, Müller óvatosságból. Hogy Tjaden hova teszi mindezt, az rejtély előttünk. Sovány, mint a keszeg, s olyan is marad.

Hanem a legfontosabb az, hogy a dohányporciókat is megduplázták. Mindenki tíz szivart, húsz cigarettát és két bagót kapott – ez már igazán tisztességes dolog. Én a bagómat elcseréltem Katczinskyval cigarettára, így hát negyven cigarettám van. Ezzel megél az ember egy napig.

Amellett: ez az egész ellátás tulajdonképpen nem is minket illet. Nem ilyen bőkezű a porosz. Csak valami tévedésnek köszönhetjük.

Tizennégy nappal ezelőtt előre kellett mennünk, hogy egy másik csapatot felváltsunk. A frontszakaszunk meglehetősen nyugodt volt, így hát az élelmező altiszt visszatérésünk napjára a rendes mennyiségű élelmiszert kapta meg, s egy százötven emberből álló századról gondoskodott. Hanem éppen az utolsó napon meglepő erősen kezdtek dolgozni az angol tüzérség nehézágyúi, állandó pergőtűz alá vették a mi állásainkat, úgyhogy csak nyolcvanan tértünk vissza.

Éjszaka vonultunk be, s tüstént ledobtuk magunkat a földre, hogy mindenekelőtt aludjunk egy nagyot; mert Katczinskynak igaza van: nem is volna olyan rossz ez a háború, csak többet alhatnék az ember. Elöl, az állásban, szó sem lehet alvásról, s tizennégy nap hosszú idő.

Dél volt, amikor kezdtünk kikecmeregni a barakkokból. Fél óra múlva mindenkinek a kezében volt már a csajkája, s összegyülekeztünk a gulyáságyú előtt, amely zsíros és tápláló ételszagot terjesztett. Persze a legéhesebbek álltak legelöl: a kis Albert Kropp, akinek a legvilágosabb az esze közöttünk, s ezért még csak őrvezető; Müller V., aki még tankönyveket cipel magával, és hadiérettségiről álmodozik – pergőtűz közben fizikatételeket magol! –, Leer, aki körszakállt visel, s fölöttébb kedveli a tiszti bordélyok leányzóit; esküdözik, hogy ezeket hadseregparancs kötelezi, hogy selyeminget viseljenek, s kapitánytól fölfelé megfürödjenek a vendég látogatása előtt; a negyedik én vagyok, Paul Bäumer. Mind a négyen tizenkilenc évesek vagyunk, mind a négyen ugyanabból az osztályból kerültünk a harctérre.

Közvetlenül mögöttünk állnak a barátaink. Tjaden, egy sovány lakatos, olyan idős, mint mi, a legnagyobb zabáló a században. Karcsún ül neki az evésnek, s olyan dagadtan kel föl, mint egy viselős poloska; Haie Westhus, hasonló korú tőzegfejtő, aki kényelmesen kezébe tud fogni egy komiszkenyeret, s megkérdezi: találjátok ki, mi van a kezemben; Detering, egy paraszt, aki csak a tanyájára és feleségére gondol; és végül Stanislaus Katczinsky, a csoportunk feje, szívós, ravasz, minden hájjal megkent negyvenéves ember, az arca földszínű, a szeme kék, a válla lelóg, csodálatosan meg tudja szimatolni a pecsenyeillatot, a szónak mindkét értelmében, s a veszélytelen helyeket is.

A mi csoportunk állt az élén a gulyáságyú előtt kígyózó sornak. Türelmetlenkedni kezdtünk, mert a mit sem sejtő szakács még egyre állt és várt.

Végre is Katczinsky odakiáltott neki:

– No, nyisd már ki azt a levespincét, Heinrich! Hiszen látni való, hogy megfőtt már a bab.

A szakács álmosan rázza a fejét:

– Előbb legyetek itt mindnyájan.

Tjaden elvigyorodott:

– Hiszen itt vagyunk mind.

Az altiszt még mindig nem értette a dolgot.

– Persze, jó is volna! Hát hol vannak a többiek?

– Azokat te nem fogod ma etetni! A tábori kórházban vannak, meg a tömegsírban.

A szakács odavolt, amikor a valóságot megtudta. Megtántorodott.

– Pedig én százötven emberre főztem!

Kropp oldalba bökte.

– Hát akkor legalább jóllakunk egyszer. No, kezdd már!

De hirtelen valami világosság cikázott át Tjaden agyán. Hegyes egérképe valósággal csillogni kezdett, szeme ravaszul összehunyorodott, arca megrándult, s közelebb lépett a szakácshoz:

– Ember, hiszen akkor te kenyeret is százötven ember számára kaptál. Mi?

Az altiszt zavartan, szórakozottan bólintott.

Tjaden mellen ragadta.

– És kolbászt is?

A paradicsomfejű erre is rábólintott.

Tjaden állkapcsa megremegett.

– És dohányt is?

– Igen, mindent.

Tjaden sugárzó képpel nézett körül.

– A fűzfánfütyülőjét, disznó szerencsénk van! Hiszen akkor ez mind a miénk! Akkor minden ember – várjatok csak –, igenis, éppen dupla porciót kap!

De erre már éledezni kezdett a paradicsomfej, s kijelentette:

– Azt nem lehet.

Csakhogy most már mi is felvillanyozódtunk, s közelebb tülekedtünk.

– Ugyan, mért ne lehetne, te murokrépa? – kérdezte Katczinsky.

– Mert ami százötven embernek szól, az mégse szólhat nyolcvannak.

– Azt majd megmutatjuk – morogta Müller.

– Az ételt nem bánom, de porciókat csak nyolcvan embernek adhatok ki – erősködött a paradicsomfejű.

Katczinsky bosszankodni kezdett.

– Hiszen téged is csak felváltanak, nem? Nem nyolcvan embernek, hanem a második századnak kaptál ellátást, punktum. Azt add ki! A második század mi vagyunk.

Nyakára másztunk a nyavalyásnak. Senki sem szerette; jó egynéhányszor megesett már az ő hibájából, hogy a lövészárokban elkésve és hidegen kaptuk meg az ételt, mert egy kis gránáttűz miatt nem merészkedett elég közel a kondérjával, s az ételhordozóink sokkal nagyobb utat voltak kénytelenek megtenni, mint a többi század ételhordozói. Bulcke, az első századnál, derekabb legény volt. Kövér volt ugyan, mint a hörcsög télen, de ha arra került a sor, maga cipelte a fazekakat a tűzvonalba.

Éppen jókedvünkben talált, s bizonyosan nagy muri lett volna, ha fel nem bukkan a századparancsnokunk. Megtudakolta, hogy min veszekszünk, s egyelőre csak annyit mondott:

– Igen, tegnap nagy veszteségeink voltak. – Aztán belépillantott az üstbe. – A bab jónak látszik.

A paradicsomfejű rábólintott.

– Zsírral és hússal főztem.

A hadnagy ránk nézett. Tudta, hogy mit gondolunk. Különben is sok mindent tudott, mert köztünk nőtt fel, s mint altiszt került a századhoz. Még egyszer leemelte a fedőt az üstről, és szimatolgatott. Elmentében azt mondta:

– Hozzatok nekem is egy tányérral. A porciókat pedig mind ki kell osztani. Ránk fér.

A paradicsomfejű ostoba pofát vágott. Tjaden körültáncolta.

– Úgy kell neked, úgy kell neked! Úgy adja a bankot, mintha élelmezőtiszt volna. Most pedig láss neki, te vén szalonnavadász, és nehogy rosszul találj számolni…

– Kösd fel magad! – sziszegte a paradicsomképű. Majd’ megpukkadt dühében. Ezt a históriát nem tudta ésszel fölérni, nem értette többé a világot. S mintha meg akarta volna mutatni, hogy most már mindegy, önként kiosztott még fejenként egy fél font műmézet.

Ma igazán jó napunk van. Még posta is érkezett, majdnem mindenki kapott néhány levelet és újságokat. Most átlógunk a barakkok mögött levő üres rétre. Kropp egy margarinos bödön kerek födelét cipeli a hóna alatt.

A rét jobb szélén nagy tömeglatrina, födött, állandó épület. De ez csak a regrutáknak való, akik még nem tanulták meg, hogyan kell mindent előnyösen felhasználni. Mi valami különbet keresünk. Tudniillik mindenfelé szétszórva apró, egyszemélyes bódék állanak, hasonló célra. Ezek négyszögletesek, tiszták, fából készültek, körös-körül zártak, s kifogástalan, kényelmes az ülésük. Az oldalukon fogók lógnak, úgyhogy hordozni is lehet őket.

Hármat körben összetolunk, és kedélyesen helyet foglalunk. Két órán belül föl nem kelünk innen.

Emlékszem még, mennyire feszélyezett bennünket eleinte mint regrutákat a kaszárnyában, amikor a közös latrinákat kellett használnunk. Ezeken nincs ajtó; húsz ember ül egymás mellett, akárcsak a vonaton. Egy pillantással át lehet tekinteni őket – hja, a katonát állandóan szemmel kell tartani.

Időközben többet is megtanultunk, mint annak a kis szeméremérzetnek a leküzdését. Lassanként különb dolgokban is nagy gyakorlatra tettünk szert.

Idekünn azonban valósággal élvezetes a dolog. Nem is tudom már, miért kellett régebben szégyenlősen elfordulnunk az ilyesmitől, hiszen éppen olyan természetes, mint az evés meg az ivás.

S talán nem is kellene sok szót vesztegetni rá, ha nem játszanék nálunk annyira fontos szerepet, s éppen nekünk nem lett volna annyira új, hiszen a többiek már rég magától értetődőnek tekintették.

A katonának meghittebb terület a gyomra és emésztése, mint akármilyen más embernek. Szókincsének háromnegyed részét innen veszi, s a legnagyobb örömnek és a legmélyebb elszörnyedésnek kifejezése itt találja meg a maga zamatos aláfestését. Lehetetlen is, hogy az ember más módon ugyanily szabatosan és világosan fejezze ki magát. No, a családunk meg a tanítómestereink alaposan elcsodálkoznak majd, ha egyszer hazakerülünk, de hát itt ezen a nyelven beszél mindenki.

A mi szemünkben ezek a folyamatok kényszerű nyilvánosságukkal visszanyerték az ártatlanság jellegét. Sőt mi több: oly magától értetődővé váltak a szemünkben, hogy kedélyes elintézésüket éppen annyira értékeljük, mint, mondjuk, egy szépen megcsinált, gránátbiztos fedezéket. Nemhiába született meg az a szó, amely mindenféle fecsegést „latrinabeszédnek” nevez; ezek a helyek pótolják a katonaságnál a pletykasarkot és a törzsasztalt.

Ez idő szerint jobban érezzük magunkat, mint a legszebb, fehér csempés luxushelyiségben. Az csak higiénikus lehet, ez azonban szép.

Csodálatos, gondolattalan órák ezek. Fölöttünk kéklik az ég. A láthatáron napsugárban fürdő rögzített, sárga léggömbök s az elhárító ágyúk lövedékeinek fehér felhőcskéi. Néha kéve alakban törnek fölfelé, amikor egy repülőt üldöznek.

A front tompa moraját csak mint nagyon távoli vihart halljuk. A mellettünk elzizzenő poszméhek hangosabbak nála.

És körülöttünk mindenfelé a virágos rét. A fűszálak gyöngéd bugái ringatóznak, káposztalepkék röpködnek, libegnek a vénasszonyok nyarának lágy, meleg szellőjében, leveleket és újságokat olvasunk, füstölünk, lekapjuk a sapkánkat, és magunk mellé tesszük, a szél játszadozik hajunkkal, szavainkkal és gondolatainkkal.

A három kis bódé ott áll a ragyogó piros pipacsok között.

Térdünkre rakjuk a margarinos bödön födelét. Nagyszerű asztal a skat-játékhoz. Kropp magánál hordja a kártyát. Minden játszma után beszúrunk egy kis ramslit. A világ végéig elülnénk így.

A barakkok felől harmonika hangja hallatszik. Néha letesszük a kártyát, és egymásra nézünk. Ilyenkor valamelyik azt mondja: „Gyerekek, gyerekek…”, vagy: „Ez belénk is trafálhatott volna” – s egy pillanatra elhallgatunk. Van bennünk valami erős, visszafojtott érzés, mindenki tudja, nem kell rá sok szót vesztegetni. Könnyen megeshetett volna, hogy ma nem ülünk ezekben a bódékban – átkozottul közel jártunk hozzá. És ezért olyan új minden, ezért hat olyan erősen – a piros pipacs, a jó étel, a cigaretta meg a nyári szellő.

Kropp azt kérdi:

– Látta még valamelyik Kemmerichet?

– St. Josephben fekszik – mondom én.

Müller azt mondja, hogy a felső combját lőtték át, ez jó seb, mert haza lehet kerülni vele.

Elhatároztuk, hogy délután meglátogatjuk.

Kropp előszed egy levelet.

– Kantorek tiszteltet benneteket.

Nevetünk. Müller eldobja a cigarettáját, és azt mondja:

– Szeretném, ha itt volna!

Kantorek volt az osztályfőnökünk, szigorú kis ember. Hegyes egérarca volt és szürke szalonkabátja. Alakja körülbelül olyan, mint Himmelstoss altisztnek, a „klosterbergi rém”-nek. Egyébiránt komikus, hogy a világ szerencsétlenségét oly gyakran okozzák kis emberek: sokkal energikusabbak és kellemetlenebbek a nagynövésűeknél. Mindig vigyáztam, nehogy olyan frontszakaszra kerüljek, ahol a századparancsnok kis ember; az ilyenek többnyire átkozott sintérek.

Kantorek a tornaórákon addig szónokolt nekünk, míg végre az osztályunk a vezetése alatt zárt sorokban felvonult a kerületi parancsnoksághoz, és jelentkezett katonának. Most is magam előtt látom, ahogy villogó cvikkerével ránk nézett, és meghatott hangon kérdezte:

– Ugye jöttök, bajtársak?

Ezek a nevelők oly gyakran készen tartják érzelmeiket a mellényzsebükben; hiszen óránként előszedik. De ez akkor még nem tűnt fel nekünk.

Igaz, hogy egyikünk habozott, s nem nagyon akart velünk tartani. Joseph Behm volt, egy kövér, kedélyes fiú. Aztán mégiscsak engedett a rábeszélésnek, mert máskülönben lehetetlenné tette volna magát. Talán többen is gondolkoztak úgy, mint ő; de senki sem maradhatott el, hiszen a „gyáva” szóval még a szülők sem igen fukarkodtak akkoriban. Az embereknek halvány sejtelmük sem volt arról, ami elkövetkezett. Legokosabbak voltak tulajdonképpen az egyszerű, szegény emberek; azok mindjárt kezdetben szerencsétlenségnek tartották a háborút, míg a jobbmódúak azt se tudták, hova legyenek örömükben, pedig hát éppen ők előbb láthatták volna tisztán a következményeket.

Katczinsky azt állítja, hogy ennek a műveltség az oka, mert az elbutítja az embert. Kat pedig megfontolja, amit mond.

Sajátságos módon Behm mindjárt az elsők közt esett el. Egy roham alkalmával lövést kapott a szemébe, halottnak hittük és otthagytuk. Magunkkal nem vihettük, mert nyakra-főre hátrálnunk kellett. Délután egyszerre csak halljuk a kiáltását, és látjuk mászkálni a tűzvonal előtt. Csak eszméletét vesztette a lövéstől. Minthogy semmit sem látott, és megőrjítette a fájdalom, nem keresett semmi fedezéket, s így aztán odaátról lelőtték, mielőtt valaki érte mehetett volna.

Persze Kantoreket nem lehet ezzel összefüggésbe hozni – hová is lenne a világ, ha már ezt is bűnnek neveznők? Ezerszámra akadtak Kantorekek, akik mind meg voltak győződve arról, hogy reájuk nézve igen kényelmes módon a lehető legjobbat cselekszik.

De éppen ezért buktak meg a mi szemünkben.

Az lett volna a dolguk, hogy segítségükkel, vezetésükkel mi, tizennyolcévesek, eljussunk a felnőttek világába, a munka, a kötelesség, a kultúra és a haladás, a jövő világába. Néha kigúnyoltuk őket, és csínyeket követtünk el ellenük, de voltaképpen hittünk nekik. A tekintély fogalmával, amelynek hordozói voltak, a mi gondolkozásunkban összekapcsolódott a nagyobb belátás és emberibb tudás fogalma. De az első halott, akit láttunk, szétrombolta ezt a meggyőződést. Rá kellett jönnünk, hogy a mi korunk becsületesebb, mint az övék; csak frázisaikkal és ügyességükkel voltak előnyben fölöttünk.

Az első pergőtűz rámutatott a tévedésünkre, s rommá lőtte azt a világnézetet, amelyre bennünket tanítottak.

Amikor ők még mindig csak írtak és beszéltek, mi már tábori kórházakat és haldoklókat láttunk – amikor ők még az állam szolgálatát a legnagyobb dolognak nevezték, mi már tudtuk, hogy erősebb annál a halálfélelem. Nem lett azért belőlünk se zendülő, se szökevény, se gyáva fickó – ezek a kifejezések mind olyan könnyen álltak náluk, éppen úgy szerettük a hazánkat, mint ők, és minden támadás alkalmával bátran mentünk előre; de most már tudtunk különbséget tenni, egyszerre megtanultunk látni. És láttuk, hogy az ő világukból nem maradt meg semmi. Egyszerre irtózatosan egyedül maradtunk – egyedül kellett boldogulnunk.

Mielőtt Kemmerichhez indulunk, összepakoljuk a holmiját; útközben hasznát veheti majd.

A tábori kórházban nagy a forgalom; most is, mint mindig, karbol-, genny- és izzadságszaga van. A barakkokban sok mindent megszokik az ember, de itt mégis inába szállhat a bátorsága. Addig kérdezősködünk, míg el nem jutunk Kemmerichhez; egy teremben fekszik, s az öröm és a gyámoltalan izgalom gyönge kifejezésével fogad bennünket. Amíg öntudatlan volt, ellopták az óráját.

Müller a fejét rázza:

– Mindig mondtam neked, hogy ilyen jó órát nem hoz magával az ember.

Müller kissé tapintatlan és okvetetlenkedő. Máskülönben befogná a száját, hiszen a vak is látja, hogy Kemmerich nem kerül ki többé ebből a teremből. Egészen mindegy, hogy megtalálja-e az óráját, legföljebb haza lehetne küldeni.

– Hát hogy vagy, Franz? – kérdi Kropp.

Kemmerich lecsüggeszti a fejét.

– Vagyogatok, csak átkozottul fáj a lábam.

Ránézünk a takarójára. A lába drótkosárban van, vastagon borul föléje az ágytakaró. Müllert lábszáron rúgom, mert képes volna megmondani Kemmerichnek, amit nekünk már odakünn elbeszéltek a szanitécek: hogy Kemmerichnek nincs már lába. Tőből levágták.

Rettentő színben van, sárga és fakó, arcán már ott vannak azok az idegen vonások, amiket oly pontosan ismerünk, mert már százszor láttuk. Tulajdonképpen nem is vonások, inkább jegyek. Bőre alatt már semmi élet nem lüktet; kiszorították a felszínre, belülről a halál küszködik egyre kijjebb, a szemén uralkodik is már. Itt fekszik Kemmerich bajtársunk, aki még nemrégen lóhúst sütött, és a gránáttölcsérben kuksolt velünk együtt – még ő az, és már mégsem ő, a képe elmosódott, határozatlanná vált, mint egy fényképlemez, amelyre két fölvételt csináltak. Még a hangja csengése is a hamura emlékeztet.

Visszagondolok az elutazásunkra. Anyja, egy derék kövér asszony kísérte ki a pályaudvarra. Szakadatlanul sírt, arca földuzzadt, megdagadt a sírástól. Kemmerich szégyellte, hogy éppen az ő anyja tudta legkevésbé megőrizni a nyugalmát, valósággal szétfolyt, zsírrá és vízzé. Amellett kiválasztott engem, minduntalan megragadta a karomat, és könyörgött, hogy vigyázzak odakinn Franzra. Igaz, Franznak is olyan arca volt, mint egy gyereknek, s olyan puha csontjai, hogy négyheti borjúviselés után lúdtalpa lett. De hát hogy lehet a harctéren vigyázni valakire!

– Most hát hazakerülsz – mondja Kropp –, szabadságra még legalább három-négy hónapig kellett volna várnod.

Kemmerich bólint. Nemigen tudok a kezére nézni, olyan, mint a viasz. Körme alatt a lövészárok szennye, kékesfekete, mint a méreg. Eszembe jut, hogy ezek a körmök még sokáig fognak továbbnőni kísérteties pincenövények gyanánt, amikor Kemmerich már régen nem lélegzik többé. Magam előtt látom ezt a képet: dugóhúzóvá görbülnek össze, s csak nőnek, nőnek, s velük együtt a haj is, a szétporladó koponyán, mint a fű a jó földben, éppen, mint a fű, hogy is lehetséges ez…?

Müller lehajol.

– Magunkkal hoztuk a holmidat, Franz.

Kemmerich a kezével int.

– Tegyétek az ágy alá.

Müller odateszi. Kemmerich ismét az órát kezdi emlegetni. Hogy is nyugtassuk meg, anélkül, hogy gyanút ébresztenénk benne!

Müller felbukkant az ágy alól egy pár pilótacipővel. Nagyszerű angol cipő, puha, sárga bőrből, térdig ér, s végig be lehet fűzni – kívánatos dolog. Müllert föllelkesíti ez a látvány, összeméri a cipőtalpát a maga kapcsos bakancsa talpával, s azt kérdi:

– Magaddal viszed ezt a cipőt, Franz?

Mind a hárman ugyanazt gondoljuk: még ha meggyógyulna is, csak egyet használhatna, tehát semmit sem érne ezzel a cipővel. De ahogy most áll a dolog, isten ellen való vétek, hogy itt marad; mert a szanitécek természetesen tüstént elcsórják, amint Kemmerich lehunyta a szemét.

Müller megismétli:

– Nem akarod itt hagyni?

Kemmerich nem akarja. Ez a legjobb holmija.

– Kicserélhetnők – indítványozza ismét Müller –, idekünn hasznát veheti az ember ilyesminek.

De Kemmerich rendíthetetlen.

Lábára lépek Müllernek; húzódozva ismét az ágy alá teszi a szép cipőt.

Beszélünk még egyről-másról, aztán elbúcsúzunk.

– Sok szerencsét, Franz.

Megígérem neki, hogy holnap visszajövök. Müller is erről beszél: a fűzős cipőre gondol, s ezért akar résen lenni.

Kemmerich nyög. Láza van. Odakünn megállítunk egy szanitécet, s kérjük, hogy adjon injekciót Kemmerichnek.

Nem hajlandó.

– Ha mindenkinek morfiumot akarnánk adni, hordószámra volna belőle szükség.

– Te bizonyára csak tiszteket szolgálsz ki – mondja harapósan Kropp.

Gyorsan közbelépek, s mindenekelőtt egy cigarettát adok a szanitécnek. Elveszi. Aztán megkérdezem:

– Szabad egyáltalán injekciót adnod?

Megsértődik.

– Ha nem hiszitek, minek kérdezősködtök?

Még néhány cigarettát nyomok a kezébe.

– Tedd meg nekünk ezt a szívességet.

– No jó – mondja. Kropp bemegy vele együtt, nem bízik benne, látni akarja. Mi odakünn várunk.

Müller megint a cipőt kezdi emlegetni.

– Nagyszerűen illenék nekem. Ezekben a csónakokban folyvást felhólyagzik a lábam. Gondolod, hogy holnap szolgálat után még életben találjuk? Ha éjjel elpatkol, színét se látjuk többet a cipőnek.

Albert visszajön.

– Gondoljátok, hogy… – kérdi.

– El van intézve – zárja le Müller a vitát.

Visszamegyünk a barakkjainkba. Én arra a levélre gondolok, amelyet holnap kell írnom Kemmerich anyjának. Borzongok, szeretnék egy ital pálinkát. Müller fűszálakat tép, s azokat rágja. A kis Kropp egyszerre csak eldobja cigarettáját, vadul tapod rajta, körülnéz, bomlott, zavart tekintettel, s azt dadogja:

– Átkozott, piszok népség, átkozott, piszok népség.

Továbbmegyünk jó darab ideig. Kropp megcsendesedett; ismerjük már, ez a frontláz, mindenki keresztülmegy rajta.

Müller megkérdi:

– Mit írt neked tulajdonképpen Kantorek?

Fölkacag:

– Hogy mi vagyunk a vasifjúság.

Mind a hárman dühösen nevetünk. Kropp káromkodik; örül, hogy beszélhet.

Igen, így gondolkodik, így gondolkodik ez a százezer Kantorek! Vasifjúság. Ifjúság! Egyikünk sincs több húszesztendősnél. De hogy fiatalok volnánk? A fiatalság rég volt. Öregek vagyunk.

2.

Különös elgondolnom, hogy odahaza, íróasztalom egyik fiókjában van egy elkezdett dráma, Saul, meg egy csomó költemény. Sok estét töltöttem el ilyesmivel, hiszen majdnem valamennyien csináltunk valami effélét; de oly valószínűtlenné vált előttem az egész, hogy már elképzelni is alig tudom.

Amióta itt vagyunk, előbbi életünknek véget vetettek, de a mi megkérdezésünk nélkül. Megpróbáljuk néha áttekinteni és megmagyarázni a dolgot, de nemigen sikerül. Éppen előttünk, húszévesek előtt homályos minden – Kropp, Müller, Leer meg énelőttem, előttünk, akiket Kantorek vasifjúságnak nevez. Az idősebb emberek mind szilárdan össze vannak kötve a régebbi dolgokkal, van valami alapjuk, van feleségük, gyermekük, hivatásuk, s vannak érdekeik, amik már oly erősek, hogy azokat a háború sem szakítja szét. Nekünk, húszéveseknek, csak szüleink vannak, s némelyikünknek kedvese. Ez nem sok, mert a mi korunkban a leggyöngébb a szülők ereje, a kedvesünk pedig még nem uralkodik rajtunk. Ezeken kívül nálunk nemigen van egyéb; egy kis rajongás, egy-két kedvtelés, meg az iskola: ennél tovább még nem ért el az életünk. És mindebből nem maradt semmi.

Kantorek azt mondaná, hogy mi éppen az élet küszöbén álltunk. Hiszen ilyenformán van valahogy a dolog. Még nem vertünk gyökeret, a háború elmosott bennünket. A többiek, az idősebbek számára a háború: félbeszakítás, gondolatban túl tudnak látni rajta. Minket azonban magával ragadott, s nem tudjuk, mi lesz ennek a vége. Egyelőre csak annyit tudunk, hogy valami különös, szomorú módon eldurvultunk, ámbár szomorúak is ritkán vagyunk már.

Ha Müller szeretné is megkapni Kemmerich cipőjét, azért nem kisebb részvéttel viseltetik iránta, mint valaki, aki fájdalmában gondolni sem merne erre a cipőre. De Müller tud különbséget tenni a dolgok közt. Ha Kemmerich hasznát vehetné a cipőnek, akkor Müller inkább mezítláb szaladna keresztül a drótkerítésen, mintsem azt fontolgassa, hogyan juthatna hozzá. Így azonban a cipő olyasvalami, aminek semmi köze Kemmerich állapotához, ellenben Müller jó hasznát vehetné. Kemmerich meghal, mindegy, ki kapja meg a cipőt. Miért ne vetné magát utána Müller, hiszen több jussa van rá, mint egy szanitécnek! Ha Kemmerich már meghalt, késő minden. Ezért vigyáz már most.

Elvesztettük az érzékünket más összefüggések iránt, mert mesterségesek. Ránk nézve csak a tények igazak és fontosak. A jó cipő pedig ritka.

Azelőtt ez is másképpen volt. Amikor a kerületi parancsnoksághoz mentünk, húsz fiatalemberből álló osztály voltunk, s hetykén megborotválkoztunk mindnyájan – sokan először életünkben –, mielőtt a kaszárnya udvarára léptünk. Nem voltak határozott terveink a jövőre, a karrier és hivatás gondolata alig volt még valakinél gyakorlatilag oly határozott, hogy életformát jelenthetett volna; ehelyett tele voltunk bizonytalan eszmékkel, amelyek az életnek és a háborúnak is valami idealizált és majdnem romantikus jelleget kölcsönöztek a szemünkben.

Tíz héten át katonai kiképzést kaptunk, s ez az idő döntőbben átalakított bennünket, mint az iskolai élet tíz esztendeje. Megtanultuk, hogy egy kipucolt gomb fontosabb, mint négy kötet Schopenhauer. Eleinte csodálkozva, aztán elkeseredve és végül közömbösen ismertük föl, hogy nem a szellem a fontos, hanem a vikszelőkefe, nem a gondolat, hanem a rendszer, nem a szabadság, hanem a fegyelem. Lelkesedéssel és jóakarattal lettünk katonák; de mindent megtettek, hogy ezt kiverjék belőlünk. Három hét múlva már nem volt fölfoghatatlan előttünk, hogy egy paszományos levélhordó nagyobb hatalommal rendelkezik velünk, mint valamikor a szüleink, nevelőink és a kultúrának valamennyi köre Platóntól Goethéig. Fiatal, éber szemünkkel megláttuk, hogy tanítóink klasszikus hazafogalma itt egyelőre az egyéniség olyan feláldozásában valósul meg, aminőt a legalantasabb cselédtől sem mert volna elvárni az ember. Tisztelgés, vigyázzállás, díszlépés, fegyverprezentálás, jobbra át, balra át, bokacsattogtatás, káromkodás, ezerféle zaklatás, másként képzeltük el a feladatunkat, s rájöttünk, hogy úgy készítenek elő a hősiességre, mint holmi cirkuszi lovakat. De hamarosan megszoktuk ezt is. Sőt azt is megértettük, hogy ezeknek a dolgoknak egy része szükséges, más része tökéletesen fölösleges. A katona hamar megorrontja az ilyesmit.

Az osztályunkat hármasával-négyesével osztották el az egyes szakaszokba, fríz halászokkal, parasztokkal, munkásokkal és kézművesekkel együtt, akikkel hamarosan összebarátkoztunk. Kropp, Müller, Kemmerich meg én a kilencedik szakaszhoz kerültünk, amelyet Himmelstoss altiszt vezetett.

A kaszárnyaudvar legkegyetlenebb embernyúzójának tartották, s ez volt a büszkesége. Tömzsi kis fráter, aki már tizenkét esztendőt szolgált; fölborzolt rókabajuszt viselt, s polgári hivatása szerint levélhordó volt. Kropp, Tjaden, Westhus meg én különösen a begyében voltunk, mert megérezte bennünk a csöndes dacot.

Egy reggel tizennégyszer vetettem meg az ágyát. Mindig talált benne valami hibát, és szétbontotta. Húszórás munkával – persze némi szünetekkel – olyan puhára kentem egy pár ősrégi, kőkemény bakancsot, hogy még Himmelstoss sem találhatott rajta semmi kivetnivalót; parancsára egy fogkefével tisztára sikáltam a szakasz szobáját; Kropp meg én egy kézikefével meg egy szemétlapáttal nekiláttunk, hogy a havat elsöpörjük a kaszárnya udvaráról, s kitartottunk volna a megfagyásig, ha véletlenül föl nem bukkan egy hadnagy, aki elküldött bennünket, és keményen ráripakodott Himmelstossra. Ennek következménye, sajnos, csak annyi volt, hogy Himmelstoss annál jobban dühöngött ránk. Egymás után négy vasárnap őrségen voltam, s ugyanannyi ideig szolgálatos a szobában is; teljes fölszereléssel, fegyverrel gyakoroltam a laza, nyirkos, tört földön az „ugorj, indulj” és „feküdj” vezényszavakra, amíg valóságos sárkolonccá válva össze nem roskadtam – négy óra múlva pedig bemutattam Himmelstossnak kifogástalanul megtisztogatott fölszerelésemet, az igaz, hogy véresre dörzsölt kézzel; Kropp, Westhus és Tjaden társaságában kesztyű nélkül, metsző hidegben, negyedóráig gyakoroltam az „állj”-t, csupasz ujjunk a fagyos puskacsőre tapadt, s Himmelstoss leskelődve ólálkodott körülöttünk, és várta a legcsekélyebb mozdulatot, hogy a hibát megállapíthassa; éjjel két órakor nyolcszor rohantam le egy szál ingben a kaszárnya legfelső emeletéről az udvarra, mert az alsónadrágom néhány centiméterre lelógott a zsámoly széléről, ahová az embernek a holmiját kellett rakni. Mellettem szaladt a szolgálatos altiszt, Himmelstoss, s folyvást a lábujjaimra taposott; a szuronyvívást állandóan Himmelstoss-szal kellett gyakorolnom, nálam egy súlyos vasrúd, nála könnyen kezelhető fapuska volt, úgyhogy kényelmesen kékre-zöldre verhette a karomat; igaz, egyszer úgy feldühödtem, hogy vakon nekirohantam, s olyat döftem a gyomrába, hogy összeesett. Amikor panaszkodni akart, a századparancsnok kikacagta, s azt mondta neki, hogy vigyázzon, ismerte Himmelstosst, s örült, hogy egyszer megjárta. Tökéletességig vittem a szekrény tetejére való felmászást; lassanként már a térdhajlításban sem akadt párom; rettegtünk, ha csak a hangját is hallottuk, de mégsem tudott legyűrni bennünket ez a megbokrosodott postaló.

Amikor Kropp meg én a barakktáborban vasárnap egy rúdon cipeltük át a latrinavödröket, s Himmelstoss ragyogóra pucoválva, kimenőre készen, éppen arra ment, elénk állt, s megkérdezte, hogy tetszik nekünk ez a munka: semmivel se törődve, úgy tettünk, mintha megbotlanánk, s leloccsantottuk a lábát a vödrök tartalmával. Tombolt, de most már betelt a mérték.

– Ebből várfogság lesz – kiáltotta.

Kropp megelégelte a mulatságot.

– Előbb azonban vizsgálat lesz, s akkor kipakolunk – mondotta.

– Hogy beszél maga egy altiszttel – bömbölt rá Himmelstoss. – Megbolondult? Várjon, amíg kérdezik! Mit akar maga?

– Mindent kipakolni az altiszt úrról! – mondta Kropp, vigyázzállásba helyezkedve.

Himmelstoss most már mégiscsak észrevette, hogy mi készül, és szó nélkül távozott. Hetvenkedett ugyan még egy kicsit eltűnése előtt: „Majd megmutatom én nektek”, de a hatalmának vége volt. Még egyszer megpróbálkozott a tört földön a „feküdj”-jel meg az „ugorj, indulj”-jal. Mi ugyan engedelmeskedtünk a parancsnak, mert hát parancs – parancs, azt teljesíteni kell. De oly lassan hajtottuk végre, hogy Himmelstoss kétségbeesett. Kedélyesen térdre ereszkedtünk, aztán a karunkra, és így tovább; eközben már dühöngve másik vezényszót kiáltott. Mi még nem is izzadtunk, amikor ő már berekedt.

Aztán békén hagyott bennünket. Igaz, hogy még most is disznóknak nevezett. De ebben már volt valami tisztelet.

Volt sok tisztességes káplár is, aki okosabban viselkedett; sőt többségben voltak a tisztességesek. De mindegyiknek legfőbb gondja az volt, hogy kellemes itthoni beosztását minél tovább megtarthassa, s ez csak úgy sikerülhetett, ha erélyesen bánt a regrutákkal.

Eközben kipróbálták rajtunk a kaszárnyai nevelésnek minden fogását, s gyakran üvöltöttünk dühünkben. Sokan megbetegedtek közülünk, sőt Wolf meg is halt tüdőgyulladásban. De nevetségesnek találtuk volna, ha beadjuk a derekunkat. Kemény, gyanakvó, érzéketlen, bosszúvágyó, durva emberekké váltunk, s ez jól is volt így, mert éppen ezek a tulajdonságok hiányzottak belőlünk. Ha enélkül küldenek ki bennünket a lövészárokba, talán a legtöbben megbolondulunk. Így azonban elő voltunk készítve arra, ami ránk várt.

Nem törtünk össze, alkalmazkodtunk; segítségünkre volt ebben húszesztendős korunk, ami sok egyebet annyira megnehezített. A legfontosabb azonban az volt, hogy fölébredt bennünk valami szilárd, gyakorlati érzése az összetartozásnak, s ez aztán a harctéren felfokozódott a legjobbá, amit a háború megteremtett: a bajtársi érzéssé!

Ott ülök Kemmerich ágya mellett. Az állapota egyre rosszabbodik. Körülöttünk nagy sürgés-forgás. Kórházvonat érkezett, és kiválogatják a szállítható sebesülteket. Kemmerich ágya mellett elmegy az orvos, még csak rá sem néz.

– Majd legközelebb, Franz – mondom én.

Könyökére emelkedik a párnák között.

– Levágták a lábamat.

Ezt hát tudja már. Bólintok, és azt felelem:

– Örülj, hogy így megúsztad.

Hallgat. Tovább beszélek:

– Levághatták volna mind a kettőt is, Franz. Wegeler a jobb karját vesztette el. Az sokkal rosszabb. Meg aztán haza is kerülsz.

Rám néz.

– Azt hiszed?

– Hát persze.

Ismétli:

– Azt hiszed?

– Az bizonyos, Franz. Csak szedd össze magad az operáció után.

Int, hogy jöjjek közelebb. Föléje hajolok, s azt suttogja:

– Én nem hiszem.

– Ne beszélj bolondokat, Franz, egy-két nap múlva magad is belátod. Ugyan, nagy dolog az is, hogy az embernek levágják a fél lábát; itt különb dolgokat is helyrehoznak.

Magasra emeli egyik kezét.

– Nézd meg ezeket az ujjakat.

– Ez az operáció miatt van. Csak egyél rendesen, majd összeszeded magad. Van-e rendes ennivalótok?

Rámutat egy tálra, amely még félig tele van. Megharagszom.

– Franz, muszáj enned. Az evés a fődolog. Hiszen ez egészen jó.

Elutasító mozdulatot tesz. Kis szünet után lassan mondja:

– Valamikor főerdész akartam lenni.

– Az még mindig lehetsz – vigasztalom. – Vannak most nagyszerű művégtagok, észre sem veszed, hogy hiányzik valamid. Odacsatolják az izmokhoz. A műkéznek az ujjait is lehet mozgatni, dolgozhat vele az ember, akár még írhat is. Amellett napról napra új dolgokat találnak ki.

Egy darabig csöndben fekszik. Aztán azt mondja.