Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

BEVEZETÉS

I. Abdullah bosszúja

II. A „szabadok”

III. Cézár útjai

IV. Zulejka szomjas

V. Az elhagyatott

VI. Éjszaka

VII. Gyanús jelek

VIII. A halottrablók

IX. Jönnek a Menydörgők

X. A nagyhatalmak találkozója

XI. A háború

XII. Katasztrófa

XIII. Leszámolás

XIV. Mintha álom lett volna

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bársony István

A RAB KIRÁLY SZABADON

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-708-6 EPUB
ISBN 978-963-559-709-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
A rab király szabadon

első kiadás: 1903.
az elektronikus változat az 1921. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Vastagh Géza (1866 – 1919) A brit oroszlán
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

BEVEZETÉS

Mintha gyászos, szomorú sóhajtást hallanék.

Mintha a sóhajtást harangkongás kísérné messziről.

De nem templomi harangszó, hanem a szelek összecsapódásából származó, amelynek búgással, jajongással váltakozik egyhangúsága.

Honnan jön?!... Talán a távolban látszó kék hegyek mögül? Gyöngéd a hangja, mint a méh zümmögés... Vagy tán a föld szívéből törnek fel a halkan konduló panaszok?... Átfúrják magukat a lávatengeren, amely a mélységben forr: meg az évmilliók során sziklává keményült rétegeken, amelyek valaha, a világ kiskorúsága idejében, cseppfolyós tűzzel sisteregtek.

A búgó gyászhangok soha meg nem szűnnek.

Aggódva kérdem a láthatatlan Erőtől: micsoda jel van ebben a folytonos, titkos jajgatásban?

Nincs felelet; - csak szól a harang tovább.

Olyan a hangja, mintha szellő ingatta rózsagally kopogna az alvó szűz ablakán.

Hallgatom; - néha tán nem is igazán hallom, csak úgy képzelődöm.

Azt képzelem, hogy a halálharangot húzzák.

...Valaminek, ami elmúlik, haldoklik.

*

Szellősuhanást érzek. Láthatatlan szárny lendített egyet a levegőn. Valaki érkezett.

A Múlandóság van itt mellettem és egykedvűen néz rám.

- Mit töprengsz? - kérdi a szemével. (A szívem hallja a kérdést, nem a fülem.) Minden elmegy lassan a maga útján és nem lehet, hogy ami van, alakot ne váltson. De nem vész el azért egy porszemecske sem. Az elmúlás csak átalakulás.

- Mért szól a halál-harang folytonosan, szellem?!

- Mert az alakváltozás is halál. Halála a mának: a ma külsőségeinek. Ami egyszer volt, az többet sohasem lesz, legfeljebb hasonló lesz. Eltűnnek a mai nap gyermekei; jönnek felém mind, aki mutatom nekik az utat a múltba. Onnan a régi testtel nincsen visszatérés. Bármit hoz a jövő, az már nem folytatás, hanem újjászületés. A temetők pora ember szívekkel keveredik s virág nő belőle. Ami valaha dobogott, most egy parányi illatnak édesanyja. - A túlvilági harang mindennek szól, amit a pillanat belesodor a múltba. A földön szakadatlan a harc. Az erős marja a gyöngét; - s aminek már nincs jó helye az átváltozó földön, az végképp elköltözik.

- Hová?!...

A Múlandóság lenézett maga elé. Keresd a világ régi képét: idefent nem találod. Az őspáfrány, amely valaha olyan volt, mint az őserdő, el van temetve a kőszén-rétegekben. A mamut elmúlt s a megatheriumokat, plesiosaurusokat csak a néma kövületek magyarázzák. Az ezredéveknek nem kell segítség ahhoz, hogy megőröljék a sziklát. Az élet pedig önmagát emészti. Mindennek megvan a halálos ellensége. És az állandó harc csak jobban sietteti az elmúlást.

- S a végső diadal kié?! mondd!

A szellem vállat vont.

- Nem mindegy az?! Sorsát az utolsónak maradt győztes sem kerülheti el. A harang neki is szól. A haldoklás állandó és örök. Ma még a földön az őslakók utódai közt is félelmes ellenségei vannak az embernek. A paradicsombeliek közül eddig még kevés múlt el végkép. Te éppúgy ismered a tigrist, mint Ádám ösmerte. De az írás semmit sem tud arról, hogy mamut is lett volna a Paradicsomban. Ádám csak tegnap élt; a mamut tegnapelőtt. Ami a tegnapelőttöt megelőzte, az a te számodra csak sejtés. Az ember csak a kihűlésben levő földet szemlélheti; a nap melegét csak millió mértföldekről bírja el; pedig, hogy élhessen, melegért sóvárog. De a neki való melegben már haldoklóvá sorvad az őspáfrány, amelynek forró levegő és fülledő gőz kellett, hogy buján nőhessen.

Kiváncsian kérdeztem: - Mikor lesz a vég?

- Neked úgyis mindegy; mi közöd hozzá? Ha billiószor billió év múlva lesz; teneked annyi, mintha száz év múlva lenne. Hisz te száz év múlva sehol sem vagy, por vagy... Billió év! hát mi az? Nem több egy másodpercnél. A végtelenben nincsen mérték. A kérészbogár élete épp olyan hosszú, mint a tied. Mindketten kezditek s végzitek. E két határ közt szenvedtek s örültök. A bogárnak mindene egy nap; te, ha szerencséd van, eltartasz száz évig. Ami az életetek határába belefér, csak az a tietek. S a bogárnak egy negyedóra annyi, mint neked egy egész év. Utódokra vágytok, ez a közös vonás mindnyájatokban. Unokáitokat féltitek, pedig az utód nem siratja az őst.

- De a cél a jövő. A jövő pedig az unokáké. Rájuk gondolva: előre haladunk, a jövőbe nézünk...

- Igen, a sír felé, vágott közbe a szellem. És odáig is millió sír mellett visz utatok. Kiirt az ember mindent, ami terhére van. Folyvást sírokat ás, egyre temet. A föld lakói fogynak. Végül az ember is elmúlik. Hallod a harangot?...

«A föld lakói fogynak...!» - A szellem igazat mond. Az átalakulás nem tart szünetet. Az ember megváltoztat mindent; az őserdőt kivágja, s hazátlanná teszi, pusztulásba hajtja, ami ott élt; - a mocsarakat kiszárítja; a pusztákat a maga fajtájával népesíti be. Előle minden fut, - bele a halálba, az elmúlásba.

Mi az: ezer év! S mégis elég, hogy az állatvilág legszebb, leghatalmasabb fajtái azalatt végképp elmúljanak. Bölény valaha sok volt; - most az utolsó mohikánokat féltve őrzik, magnak. Az állatvilág igazi hőseinek a napjai megszámlálva. Az emberen lesz a sor előbb-utóbb.

*

Keresem a szellemet, nem látom már. Alakja lassankint elmosódott, foszló köddé vált. Az is elmúlt. Csak álombeli sóhajtásként hallottam még valamit.

- «Ezer év múlva egészen más lesz a világ képe mint ma. Nem lesz más vadon, csak, amit az ember önző lelkében találsz; nem lesz más állat, csak, amely az embernek rabszolgája. De azért a harang neki is szól!»...

- Szellem, még egyet: a vég boldog lesz-e, vagy nem?!

Már nem a szellem felelt, csak a visszhang kiáltott valamit a zűrzavarban, amiben az igen a nem-mel összekeveredett.

Merően néztem magam elé.

Eközben lement a nap; sötét éjszaka volt körülöttem.

Szemem előtt összefolytak a körvonalak; a sűrű feketeség félelmesen terjedt.

Az éj leplébe burkolódzott a föld; minden hallgatag volt.

Mintha századok surrantak volna el fölöttem a kietlen semmibe, a múltba.

Szinte bántott, amikor egy ponton elkezdett fényesedni az ég.

Nem olyan szelíd, halvány fény volt az, mint a holdé. Sokkal élénkebb annál, mindegyre vörösebb.

Gomolygó felhők jelentek meg fölötte, haragos arccal, ijesztő sietséggel.

A vörösségből most kicsapott valami. Egy kígyónyelvű láng. Láttam fényénél, hogy a komor felhő nem igazi; dülöngő füstoszlop volt az. Szinte kavarogva örvénylett s hajladozott a szélben.

- Tűz van! tűz van! - hangzott e percben mindenfelől.

A harangokat kezdték félreverni.

Az a másik harang, a túlvilági, ebben a földi zajban végképp elhallgatott.

I.
Abdullah bosszúja

A Biscaya-cirkuszban két előadás volt s a személyzet alig várta, hogy a fáradságos nap után pihenni mehessen.

Felice Borghio, a főrendező, erélyes hangon szidta azokat, akik a rendezkedéssel nem tudtak hamar elkészülni. A használatban volt felszerelést mérnöki pontossággal rakatta helyére, s jaj volt annak, aki csak egy hajszálnyira is eltévesztette feladatát. Azt a dühös olasz mindjárt megöklözte.

A manège-ben nem is volt hiba; hanem az állatsereglet tájékáról már másodízben hallotta Borghio azt a felhördülést, amit Szultán, a vén hímoroszlán, olyankor hallatott, ha ingerkedtek vele.

A cirkusznak, minden kincse mellett is, az állatsereglet volt legnagyobb dísze s vonzó ereje. És ebben is Szultán volt a kedvelt.

Páratlan szépség a maga nemében. Igazi király, igazi férfiú, aminőt csak a szabadság szül s a veszély fejleszt. Nem olyan satnya állatkerti szülött, aminőt annyit látni elgyávásodva, kutya szelídséggel. Hazája Afrika sivatagja, ahol halálmegvetést, rettenthetetlen bátorságot, zsarnoki akaratot égetett belé a tropikus nap. Hatalmas fejét bozontos barna sörény körítette, amely már szinte a feketébe árnyalt; oszlop-lába irtózatos erőt sejttetett. Nagyon szép volt.

Megmaradt vadnak, félelmesnek, rabságában is.

Gyűlölte az embert s jaj lett volna a vakmerőnek, aki a szelídítés szándékával közeledik hozzá. De legjobban gyűlölte Abdullahot a cirkusz szerecsen-szolgáját, aki az állatsereglethez volt beosztva ápolónak.

Ez a szerecsen ott volt, amikor Szultánt a neki ásott veremben elfogták.

Az állatszelídítő háromannyit adott a sivatag remek királyáért, mint bármely más bestiáért. Abdullah majd megbolondult fájdalmában, amikor arról volt szó, hogy a fogoly királytól meg kell válnia. Pedig a «király» borzasztóan haragudott rá. Nem tudta elfeledni, hogy a dróthurkot ez a fekete ellenség dobta a nyakába, amikor a ketrecbe emelték. De azért Abdullah ment vele, világgá, mint a szerelmes legény a kedvese után.

Ha Abdullah csak odaállt is a ketrec elé, Szultán dühbe borult s hörgött, hogy megrezdült bele az épület teteje. Borghio azt hitte ilyenkor, hogy a szerecsen kötekedik a cirkusz díszével. Szidta Abdullahot, mint a bokrot. A szegény ördög hiába védekezett.

Talán most történt először, hogy csakugyan bántotta Szultánt. A «király» ráfeküdt a ketrec tisztításakor használt rúdra s nem akart mozdulni. Abdullah egy vasbottal megpiszkálta. Éppen erre rohant oda Borghio s úgy vágta pofon a szerecsent, hogy a Szahara minden homokja ott kavargott attól a szeme előtt.

Az olasz dühösen kiabált s tovább rohant.

Abdullah lassan tért magához.

Ez volt az első ilyen gyalázatos megszégyenülés, ami életében érte.

Nyögött, hörgött, vonaglott; de nem a testi fájdalomtól. Belemarkolt göndörfekete üstökébe s vadul tépte. Szemgolyója csaknem kiugrott üregéből. Fehér fogsorát ijesztő módon csikorgatta.

- Láttátok? Láttátok? - kérdezte a vadállatokat, és halk, elfojtott hangon üvöltött, mint a sakál a kezdődő éjben.

Ott volt az egyik ketrecben Zulejka, a bengáliai nősténytigris. Vénusz a tigrisek között. Csíkos testét csúsztatva lendítette tovább, amint meggondoltan sétált le s föl a vasrács mögött. Az egér nem léphet nesztelenebbül.

A sarokban egy még erősebb vasléccel körülvett ketrec rudjait rázta valaki, némán. Egy pár merev szem kandikált ki a rács mögül, sötéten, kíváncsian. Az volt Cézár, a nagy gorilla, amely a tigrist is megfojtotta volna roppant öklével. Embermagasságra nyújtózkodva kapaszkodott a lécekbe s néha-néha rántott rajtok egyet. Most Abdullahot bámulta s összecsattogtatta szörnyű állkapcsát.

A többi állat nyugodtabb volt. A medvék összegomolyodva aludtak; az elefánt feldobta ormányát a nyakára, úgy szunyókált.

Abdullah tajtékzott. Körme belemélyedt a tenyerébe, úgy összeszorította az öklét. Rohant a ketrecek mellett le s fel, mint a megvadult jaguár. Sötét feje zúgott a még sötétebb gondolattól, amely most hirtelen megfogamzott benne.

Megállt, hallgatódzott. A cirkuszban lassan elcsöndesült minden. A Borghio recsegő, kiállhatatlan hangját már nem lehetett hallani. Bizonyosan lefeküdt az ügyeletesszobában. Most éppen ő volt soros.

Abdullah odasompolygott a deszkabódéhoz, ahol az «inspekciós» vacka volt. Belülről egyenletes, nehéz lélegzést hallott. Már aludt az, aki bent volt. Csak Borghio lehetett. A szerecsen visszafutott az állatsereglethez, mint az árnyék. Lassan kúszott egy üvegszekrényhez, amelyet erős dróthálóval borítottak le. Benézett a szekrénybe. Ott egy különös, mozdulatlan tekercs volt, puha széna között. A tekercs vörösesen fénylett a szerecsen tolvajlámpájának a világításától. Az a tekercs volt a «Vörös ördög». Egy dél-amerikai korallkígyó. A legszörnyűbb bestiák egyike, amelynek a marása másodpercek alatt halált okoz.

Abdullah felemelte az üvegszekrényről a dróthálót, a szekrénykét átnyalábolta s macskalépésekkel vitte az ügyeletes-szoba felé.

A kígyó felébredt s ámbár helyzetén nem igen változtatott, mégis kíváncsiságot árult el. Szeme élénken csillogott, amint a szerecsenre szögezte; fejét néhány ujjnyira felemelte, nyelve idegesen villant ki szájából: aközben sziszegett.

*

Abdullah megállt az ajtó előtt. Gondolkodott.

Borghio is olyan volt, mint minden hirtelen haragú ember. Az egyik pillanatban majd, hogy szét nem robbant, a másikban meg akár táncra perdült volna. Azóta, hogy a szerecsent megbüntette, azt is elfeledte, hogy van a világon egy Abdullah nevű oroszlánetető. Lefeküdt s nyomban elaludt. Ugyancsak jóízűen horkolt.

Abdullahnak úgy kimeredt a szeme, hogy a «Vörös ördög» (a korallkígyó) hipnotizálva bámúlt rá.

A szerecsen lassan fújt és lihegett, s némán, csak a tekintetével mondott a kígyónak valamit.

Azután az üvegszekrény fedelét hirtelen lekapta s a drótkosarat borította rá, nagyon könnyedén.

A «Vörös ördög»-öt ez a gyors mozdulat magához térítette. Dühösen csapott fejével a drótfalhoz, oda, ahol az Abdullah keze motoszkált. Villámgyors volt a vágás és ha a szerecsent a drót nem védi, öt perc múlva nincs az élők között. De így a kígyó csalódva húzódott vissza, s gyanakodó, élénk tekintettel várta, hogy hol kaphatna rést, ahol támadását sikeresebben ismételhetné.

Abdullah letette a szekrénykét az ügyeletes-szoba ajtaja elé. Ha valaki azon az ajtón sebtiben kirohan, akkor rá kell lépnie, vagy félre kell rúgnia a drótkosarat. Egy ilyen mozdulat éppen elég arra, hogy a «Vörös ördög» megtegye szörnyű kötelességét, amit a bosszúszomjas szerecsen várt tőle.

Nesz nélkül csúszott vissza Abdullah ezután a cirkusz belsejébe. Még folyvást csikorgatta a fogát s amint Cézár ketrece mellett elsuhant, a vaslécet rázogató óriási majomnak a szemébe kacagott.

- Ne búsulj mpungu[1], ne búsulj. Mindjárt lesz, ami lesz. Készülj barátom, mpungu! Mindjárt vége az éjszakának; kisüt a nap! vigyázz!!...

Azzal csöndesen, gyakorlott kézzel nyitotta ki a nagy majom ketrecét.

A gorilla halk, örvendő röfögéssel szökött ki a vaslécek közül s egy pillanat alatt felkapaszkodott a cirkuszt tartó gerendaoszlopon a nyitva hagyott szelelő lyukhoz, ahonnan a csillagos éj világossága áradt be gyéren a fenevadak közé.

Cézár megérezte a szabad levegőt s rögtön annak a forrását kereste. A szelelőlyuk tulajdonképpen egy ajtónagyságú ablak volt. Azon a fekete rém úgy surrant ki, mintha maga is tudná, hogy most nem szabad lármát ütnie.

Bengália dísze, a nősténytigris, elfojtott, nyávogó bőgéssel nézett a majom után s farka vége idegesen mozgott aközben, mint a leselkedő házimacskáé.

Az elefánt még jobban hátracsapta nagy lebbencsfülét s úgy bámulta, hogy itt mi történik. De egyébiránt nyugodtan maradt.

Abdullah körülfutotta az állatseregletet. Vigyorgó pofáján düh és elszántság volt. Minden ketrec ajtaját kikulcsolta, de még nem nyitotta ki. Gyorsan dolgozott és gyakorlott kézzel. A vadállatok legtöbbje csöndesen pihent. Csak Szultán érdeklődött némileg az iránt, hogy mit keres itt megint az ápoló. Méltósággal nézett vele szemközt egy pillanatig; de Abdullah elugrott. A királlyal nem mert szóba állni. Hátha dühös lesz s ordításával korábban ébreszti fel az olasz főrendezőt, semmint kellene.

Inkább Zulejkához fordult. Elkezdett neki halkan, titkosan, gonoszul hízelegni.

- Te legszebb, te legkegyetlenebb, ha szereted a vért, nemsokára ihatsz. Élesítsd a fogadat; nyújtsd ki karmaidat és reszkess a gyönyörtől! Te benned bízik Abdullah legjobban. Szultán lomha és kényelmes; Szultán csak a menydörgés! «Esszed» ő, a csendháborító! De te, te magad a menykő vagy! A te ugrásod a villám!... a te ugrásod s ütésed a halál!...

Zulejka odasompolygott és sunyi tekintettel dörzsölte fejét a vasrácshoz.

A szerecsen már tovább sietett. Óvatosan nézett kőrül, azután felragadott egy bádogkannát. Abban olaj volt.

Rohant vele a manège felé, ahol egy sarokban néhány porció széna volt. Csak éppen a legszükségesebb, mert a cirkuszban semmiféle könnyen égő anyagot sem volt szabad felhalmozni.

A szénát leöntötte, meglocsolta az olajjal; azután hirtelen meggyújtott egy csomag gyufát s a széna közé dobta.

A pirosló tűz mohón szaladt át az olajos szénára s halk sercegéssel kígyózott rajta feljebb-feljebb.

Abdullah hangtalanul, borzasztó arccal kacagott. De nem időzött itt tovább. Gazella-szökésekkel futott vissza, a nagy állatokhoz. Mire az oroszlán ketrecéhez ért, már hallotta, hogy odaát a lovak rémülten kezdenek nyeríteni. A cirkusz hátterében mintha kivilágítást rendeztek volna.

Mohamed, a vén elefánt, idegesen emelte fel ormányát, szaglászott s izgatott trombitálást hallatott.

Éppen ekkor tárta ki a szerecsen a berber oroszlán ajtaját.

Szultán a szokatlan zajtól s egyre növekvő fénytől megriadva felugrott fektéből s merőn bámúlt. Még nem értette meg, hogy a szabadságot kínálják neki.

A szerecsen már nem törődött vele. Sietnie kellett.

Az ébredező lovászok vészkiáltását hallotta. Csak pillanatai voltak.

Igaz, hogy miután mindent előkészített, most csak az volt hátra, hogy a vadállatok ajtajait kitárja. Pokoli bosszúterve az volt, hogy szabadon ereszti a nagy haramiákat, hadd legyen a tűz okozta zavar még borzasztóbb.

A bengáliai nősténytigris ketrece volt soron. Hörögve terve sikerének a gyönyörétől, rántotta fel Abdullah a ketrec ajtaját. Már nem bírt magával; - hisz odaát mind nagyobb lett a lárma. Már égett a cirkusz és csak az isten olthatta volna el, váratlan, özönvízszerű felhőszakadással.

- Jöjj ki Zulejka, jöjj! – üvöltötte. - Látod, a «király» gyáva! Gyere és bosszulj meg te; tépj szét minden élőt. A szabadságot adja érte teneked Abdullah!...

A tigris nem kérette magát. Egyetlen szökéssel kint termett. Még hamarább is, mint a szerecsen kívánta.

A gyönyörű bestia ijedt és mégis kéjes, kurrogó morgást hallatott, s félig a tűzlármára figyelve, Abdullahot leste, aki annyit játszott volt vele, annyit simogatta a fejét a rácson át.

Abdullah rohant a párduc ketrecéhez, hogy azt is kinyissa. Elvakult, eszelős dühhel akarta megsemmisíteni a világot, ha maga belepusztul is.

Iszonyú ordításra fordult vissza. Szultán éppen kilépni készült ketrecéből.

Zulejka ellenben nem bánta most, hogy mit csinál a «király». Csak egy futó alakot látott, aki a vérszomját, gyilkolási vágyát fölkeltette. Elnyújtózva, félig leguggolva, ugrásra készült.

Abdullah megértette a tigris szándékát s elsápadt. De már nem volt ideje, hogy kiáltson. Különben is, kinek kiáltott volna? A lárma egyre nőtt; - a vadállatok már régóta érezték a füst szagát s nagyon nyugtalanok voltak.

Egy sötét tömeg röpült át a levegőn s rázuhant egész súlyával a szerecsenre. A tigris volt.

- Tűz van! Tűz van! - ordították az emberek odakint. Eszeveszett futkosás, dübörgés, nyerítés töltötte be a cirkuszt.

Borghio felriadt s álomittasan indult ki fülkéjéből. Megbotlott valamiben s rögtön rá nyilalló, éles fájdalmat érzett, mintha hegyes, finom szögbe lépett volna. Nem törődött vele. A feléje áradó fény kétségbeeséssel töltötte el. Megértette a veszedelmet.

Amint csak bírt, futott a manège felé.

Egyszerre borzadva hőkölt vissza.

Előtte, alig tíz lépésnyire, a bengáli tigris hasalt a földön; alatta feküdt, - immár mozdulatlanul, - a szerecsen. A tigris kéjesen nyalogatta az Abdullah szétmarcangolt arcát. Az embervér édességétől úgy megrészegült, hogy még a tűzlárma elől sem sietett menekülni.

Borghio felkiáltott. Vissza akart fordulni, hogy fegyvert hozzon az ügyeletesszobából. Emlékezett rá, hogy az állatszelídítő, az óriás Wasziljew, ott szokott tartani egy pár revolvert, amivel a vadállatokat a lövéshez szoktatja.

Amint éppen hátrálni kezdett, borzongó nyilallás szaladt végig a testén. Tüzet érzett a tagjaiban és összeszorult a torka. Szeme elhomályosodott.

- Szent isten, mi ez? - gondolta. De már nem ért rá, hogy állapota okáról tanakodjék. Iszonyú, kínos görcs szaladt a szívére; nem bírt lélegzeni, fulladás fenyegette. Összeroskadt.

- Vizet, hörögte, vizet!

Egy lovász szaladt erre, a veszedelem gócpontja felől. Valószínűleg az ügyeletest akarta értesíteni. Meglátta a tigrist, amint éppen felemelkedett a szerecsenről; azután Borghiot, aki tehetetlenül vonaglott a földön. Az iszonyat kiáltásával menekült vissza és sorsára hagyta a két szerencsétlent.