Sophie Anne: Amish Biblia II. – Az érem másik oldala

©Sophie Anne, 2023

Szerkesztés és korrektúra: Tira Nael

Borító: Tóth Tamara – https://www.facebook.com/tami.toth.5

Borító utómunka: Chris Covers – https://www.facebook.com/ChrisCoversDesign

E-book: Tira Nael

Szerző Instagramelérhetősége:

@sophieanne.official

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2024

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2024

ISBN 978-615-6681-06-5

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Miután Aaron elhajt azon a végzetes estén, Noah megkísérel tisztes amish életet élni, de végül képtelen feleségül venni a menyasszonyát. Egyedül marad a házban, ahol minden arra a csodálatos éjszakára emlékezteti, amit Aaronnel töltött itt. Noah pont olyan hiábavalóan vágyakozik Aaron után, amilyen hiábavalóan próbálja utolérni. Közben felbukkan az életében a gyerekkori barátja, aki némi vigaszt nyújt neki, és mivel Noah nem látja a helyzetéből a kiutat, igyekszik beletörődni. Azonban a nevelőapja halálával nemcsak az ő, hanem a teljes családja élete fenekestül felfordul, Noah még arra is lehetőséget kap, hogy felvegye a kapcsolatot Aaronnel. De Aaron túl sok sebet hordoz, és Noah-nak egyáltalán nincs könnyű dolga, ha új alapokra akarja fektetni a kapcsolatukat.

Mindig a köszönet a legnehezebb egy regény megírásában, továbbra is tartom ezt a véleményem. Viszont ehhez a regényhez egyszer már írtam egyet, ahol mindenkit említettem, aki fontos volt. Ezért most olyanoknak szeretném, akiknek tényleg sokat köszönhetek, és akik nélkül ez a könyv nem születhetett volna meg, nem így.

Ez a családom, akik mindent elolvasnak, és mindent imádnak, ezért nem számítanak nagy segítségnek, viszont annál ösztönzőbbek. Igazán. Főleg a húgom, akit azért is muszáj kiemelnem, mert előre figyelmeztetett, hogy el ne felejtsem. 🖤

Livi, akinek egy egész jelenet megszületését köszönhetem, és aki igazán támogató volt, nélküle talán sose jutok ennek az utazásnak a végére.

Hayden, akivel együtt utaztam el Amish világba, még évekkel ezelőtt, és igazán sose tértem haza. Remélem ő sem…

Tira, aki mindent rendbe tett nektek a végére. Nélküle nem lehetne ilyen, amilyen.

A FairBooks kiadó csapata, amiért befogadtak, pedig az első kötet nem náluk jelent meg. Nagyon hálás vagyok nektek ezért!

Dorics, amiért a türelmetlenségével vitt a sírba.

Tami, amiért olyan türelmes velem, mint senki más.

Ő, aki messziről ugyan, de mindennap megmenti az életem. Nélküled semmi sem lenne.

HDawn, mert mindig van egy őszinte szavad, ami nagyon fontos.

Klaum, Lilla, Maresz, Amy, Béba, Cinti, Hanna, Ancsa, Nóri, Hajni, mert mindig előolvastok, vagy csak olvastok, és imádjátok.

És végül, de soha nem utolsó sorban, Te, drága olvasóm, amiért itt vagy, velem vagy, támogatsz, és mindig számíthatok Rád! Te vagy a legjobb!

Hát úgy fest, ilyen az amikor én rövidre fogom…

1

Éreztem már ezt korábban. Amikor nézem magam a tükörben, de mintha egy vadidegen ember bámulna vissza rám. Jelen esetben legszívesebben arcon köpném a srácot a tükörben. Gyűlölöm őt. A pökhendi, vadiúj fehér ingjében, ami tökéletesen simul a mellkasára. A fekete nadrágban, ami most egy kicsit feszesebb, mint amit hétköznap visel. Jobban kiemeli a combját. Nézem őt, ahogy felcsatolja a fekete nadrágtartót, és megremeg a kezem a dühtől. Meg akarom ütni. Megragadni, és az arcába üvölteni, mekkora gyáva féreg. Még az állkapcsom is összeszorítom, hogy visszafogjam magam. Sikerül. Nem teszek semmit. Hagyom, hogy a nyaka köré kösse a csokornyakkendőjét, anélkül, hogy megfojtanám vele. Szó nélkül engedem neki, hogy felvegye a fekete zakót, és a mellkasára tűzze az apró kis virágcsokrot. Ez a bizonyítéka annak, hogy én sem vagyok kevésbé gyáva. Csak állok, és bámulok rá. Szeretném, ha azt mondhatnám, hogy egy másik személyre, de ez hazugság. Ő nem egy idegen. Ha már mindenkinek hazudok, legalább magamnak nem kellene.

Én nézek vissza a tükörből. Minden tökéletes. A hajam talán még soha nem állt ennyire jól, a ruhám frissen vasalt, az illata csodálatos. Minden a lehető legtökéletesebb. Kivéve engem. Az egyetem alatt bőven volt példa rá, hogy nem aludtam eleget, és még akkor sem volt ennyire karikás a szemem, ennyire élettelen a pillantásom. Pedig akkoriban csak a koffein tartott ezen a világon. Azóta nem aludtam jól, hogy elment. Ha mégis elalszom, akkor valami őrült összevisszaságot álmodom, amibe valahogy beleszövődik az arca, és felriadok, amikor látom elhajtani az udvarból. Most is látom magam előtt, ahogy a whiskey-s üveggel a kezében a gázba tapos, és elhagy.

Elhagyott… Ez a szó olyan, mintha engem kellene sajnálni, pedig megint én okoztam fájdalmat valaki másnak. Nem érdemlek sajnálatot, még úgy sem, hogy bele tudnék őrülni a fájdalomba. Talán bele is fogok. Lehunyom a szemem, aztán mikor újra kinyitom, összerándulok, mert rádöbbenek, nem vagyok egyedül. Anya tükörképe áll az enyém mögött. Gyönyörű, megnyugtató ránézni, mint mindig.

– Készen állsz? – mosolyodik el, de képtelen vagyok viszonozni. Ott van a szemében az aggodalom. Tudom, hogy átlát rajtam. – Ideje indulnunk.

Újra saját magamra nézek, majd a zakóm zsebébe nyúlok. Végighúzom az ujjam a kis polaroid kép szélén. Most is velem van. Mindig velem van, pedig ez veszélyes. Nem a legjobb, ha egy meztelen képet őrizgetsz valakiről, de nekem nincs másom. Csak ez, meg az emlékek. Az a rengeteg emlék, ami mindennap az életemre tör, egy perc nyugalmat sem hagyva. Ebben a percben is… itt vagyok a házban, amiben a hátralévő, Isten tudja hány évemet kell töltenem. Bárhova lépek, ő jut eszembe. Ez volt a terve. Ezt akarta elérni azon az estén. Talán nem is gondolt arra, mennyire mesterien kifundálta. Mennyire meg fogja keseríteni vele a mindennapjaimat. Pontosan abban a szobában kéne ma elhálnom a házasságom Juttával, amiben Aaronnel szeretkeztem egy hosszú estén át. Megsértve, bemocskolva vele azt a tökéletes emléket.

– Nem állok készen – motyogom magam elé. Nem anya kérdésére akartam választ adni, ez inkább csak kibukott belőlem. Hosszú hetek óta tartom magam. Még azt is megjátszom mindenki előtt, hogy itt és most boldog vagyok, de a repedések mélyebbek, mint valaha. A légzésem felgyorsul, a kezem remegni kezd. Pánikolok, amitől anya is megrémül. – Nem állok készen, anya! Nem tudom megtenni! Annyi mindent megtennék érted, hiszen tudod! Mindent! Az életemet is odaadnám, de nem tudom… ezt nem…

– Shhh… – ölel magához szorosan, és míg egy még gyerekkoromból ismerős dallamot dúdol a fülembe, lágyan simogatja a hátam. Percekig csinálja, mire a levegővételeim lelassulnak. – Semmit sem kell megtenned, amit nem akarsz, édesem. Mondd el, hogy mi a baj.

– Nem szeretem őt, nem ismerem őt! – vallom be panaszosan, ahogy letépem a virágcsokrot a zakómról. Anya tekintete aggódó, értetlen, de tele van szeretettel. – Azt hittem, meg tudom csinálni. Hogy nem számít, hogy csak te számítasz, de képtelen vagyok rá.

– Nyugodj meg, édesem! – ölel újra magához. Amikor elhajol tőlem, már mosolyog, és a hajamat igazgatja. Pedig ma tényleg tökéletesen állt. Jobban, mint valaha. – Nem kell elvenned őt. Ez a közösség talán egy kicsit nehezebben fogad be bármi újdonságot is, de akkor sem erőszakolnálak soha egy olyan házasságba, amit nem akarsz.

– Nem akarom – rázom meg a fejem. Anya szeme megtelik könnyel, de elpislogja. Úgy éreztem, bármit megtennék, hogy ne lássam őt szomorúnak vagy csalódottnak, de erre képtelen vagyok.

– Nem kell kimenned oda – simít végig az arcomon. – Hála istennek, még nem tetted meg! Még nem késő megállítani.

– Apa meg fog ölni. – Az nem érdekel, mennyire fogom felidegesíteni, vagy elérni, hogy csalódjon bennem. – Nem költői túlzás. Komolyan…

– Dehogyis! – legyint anya, aztán felveszi a virágcsokrot a földről, hogy a kukába dobja, amikor az ajtó felé indul. Onnan még visszanéz rám, én pedig nyelek egy nagyot. – Majd én mindent elintézek. Te maradj itt, és ne lépj ki a szobából!

Csak bólintok, ő pedig egy mosoly kíséretében magamra hagy. Fogalmam sincs, hogyan fognak reagálni az emberek. Mit fog gondolni a közösség. Meg mernék esküdni, hogy a mai tettem téma lesz a vasárnapi istentiszteleten is. Téma lesz örökké. Időről időre történelmet írok nekik. Minden lehetőséget meg fognak ragadni, hogy emlékeztessenek rá, mekkorát hibáztam, de ők megbocsátottak. Mert ezek vagyunk mi. Mindent megbocsátunk egymásnak. Isten nevében. Kivéve azt, amit mi magunk nem akarunk. De azt is Istenre fogjuk. Ahogy azt is, hogy nem szeretem Juttát. Valaki mást szeretek.

Előveszem a zsebemből Aaron fotóját, hogy úgy nézzek rá, mintha feloldozhatna. Megválthatna. Ha lecsukom a szemem, látom magam előtt, ahogy a feszes, testhez simuló farmerben hajolgat. A lába tökéletes. Festeni sem lehetne szebbet. Nyár végére szinte az összes farmerja elszakadt. A lábai között és a térdeinél, de még úgy is elképesztően nézett ki. Elmosolyodom, ahogy eszembe jut a hasított bőr bokacsizma, amiben a szántóföldön dolgozott. Sosem árulta el, de biztos vagyok benne, hogy egy vagyonba került. Esküdni mernék. Aaron viszont nem hozott magával mást, amiben egész nap bírta volna talpon. Annyiszor felajánlottam neki valamelyik bakancsom. Hetek kellettek, hogy végre beadja a derekát, aztán felpróbált egyet. Legalább két számmal kisebb volt a lábára, ezért nem volt mit tenni, az aranyat érő cipellőkben robotolt tovább. Néhány hét után csupa repedés és kosz volt a hasított bőr. Egyik este mély ráncokkal a homlokán vizsgálgatta, miközben levette az előszobában. Mindent megadnék, hogy újra végignézhessem azt a mozdulatsort!

Erre a gondolatra kinyitom a szemem, és megint szembenézek a hazug képmásommal. Még magamnak is hazudok. Újra meg újra. Nem tennék meg bármit. Nem is kért tőlem túl sokat, csak hogy szeressem, hogy találjunk ki valamit. Mégsem tettem meg. Még azt sem engedtem neki, hogy megtudja, mennyire szeretem. Hogy még soha ezelőtt nem éreztem azokat a lángokat, amik az első alkalmunk óta emésztettek. Először engedtem magamat ilyen messzire menni. Sam soha nem tudta elérni, hogy semmi ne érdekeljen, és minden gondolatomat az töltse ki, hogyan akarom őt. Klaus pedig egyikük nyomába se ért. Ő inkább csak segített rájönni, mi történik bennem, ki vagyok én. Segített abban, hogy mindent akarjak odakint, ami idebent tilos volt. Aaron életem kibaszott szerelme, de hiába várok bármire is ezek után. Egy marha vagyok, amiért engedtem a kételyeimnek. Odakint kellene lennem, elvenni Juttát, mert teljesen mindegy, melyik lány áll mellettem az oltárnál, ki lesz a következő, akit kijelölnek, amíg nem Aaron az, akivel leélhetem az életem.

A zsebembe csúsztatom a fényképet, és az ajtó felé indulok, de késő. Josef feltépi, megragadja az ingem, hogy a szoba távolabbi sarkába rángasson. Mire anya megérkezik, már elenged. Pontosan tudja, hogyan terrorizáljon úgy, hogy anya ne tudjon róla. Mindig tudta. Amikor gyerek voltam, nem bántott, de ahogy közeledett a rumspringám, és elmondtam, hogy kimegyek, tanulni fogok, és nem jövök vissza, elvesztette az eszét. Ő tudta meg legelőször anya titkát, hogy taníttatott, aminek hála, felvettek az egyetemre. Anyát soha nem bántaná, de akkor üvöltött, mint egy tébolyult. Josef sose emelt kezet rám, akkor sem, de az emberei többször elintéztek. Persze úgy csinált, mintha ő lenne, aki szétszed minket, de engem hiába akart átverni. Minden alkalommal ő adta ki a parancsot, hogy mit tegyenek velem, mit érdemlek. Egy-egy pofon valami mondvacsinált nézeteltérés közben, vagy éppen egy komolyabb összetűzés. Akkor is büntetésből kaptam, amikor elmentem Aaron után.

– Joy, szívem, kérlek, rendezd le Richteréket, próbáld te is megnyugtatni Juttát – utasítja anyát. Ő, bár tudom, hogy nem szívesen, de elhagyja a szobát. Amint becsukódik az ajtó, Josef lendületből fordul meg, és az ökle olyan erősen csattan az arcomon, hogy képtelen vagyok megállni a lábamon. A mögöttem lévő sarokba zuhanok, de nem hagy nekem sok időt, hogy magamhoz térjek, vagy elmúljon a szédülés. Felránt a földről, az arcomba üvölt.

– Hogy képzelted ezt?! – kiabálja, én meg legszívesebben becsuknám a szemem, annyira hangos, de nem adom meg neki az örömöt, hogy azt higgye, félek tőle. – Minden határon túlmentél!

– Nem fogok elvenni valakit, aki semmit nem jelent nekem – válaszolom nyugodtan. Látom mennyire feldühíti, hogy halkan beszélek. – Nem érdemli meg, hogy hazudjak neki.

– Lett volna időtök közel kerülni, miután ideköltözik, itt mindenki így él! – köpi az arcomba. – Kezded teljesen elfelejteni, hova tartozol. Hogy mik a szabályaink! Kezded elveszíteni Istent! Mindenről a rumspringád tehet!

– Isten bennem él, erre semmi sem lehet befolyással – nézek a szemébe, de csak undort meg haragot látok benne. – Megváltoztam, felnőttem, és vannak saját gondolataim, nem csak azok, amiket a közösség ültetett a fejembe. Neked egyedül az fáj, hogy nem vagyok irányítható!

– El fogod venni Juttát! Majd azt mondjuk beteg vagy, és ezért voltál összezavarodva – magyarázza, de még mindig fel tudna robbanni. Ezzel viszont már engem is felidegesít, pedig amúgy sem voltam nyugodt.

– Nem veszem el, és senki mást sem! Itt vagyok, visszajöttem. Teszem, amit kell. De erre nem kényszeríthetsz! – szögezem le. Elindulok, hogy előszedjek a szekrényből egy hétköznapi ruhát, de Josef megragadja a karom, és visszaránt. A falnak lök, aztán a mutatóujjával a mellkasomra bök.

– Isten és a közösség is megbocsátott neked miután elárultál minket – kezdi, a szavakat ingerülten, a fogai között szűrve. – Isten és a közösség is folyton megbocsát neked, amiért engedetlen vagy, önfejű! Sose úgy cselekszel, ahogy elvárnák. A mai viselkedésedért is meg fognak bocsátani. De van valami, ami alól se Isten, se a közösség nem fog soha feloldozni.

– Semmit sem tettem, amit ne gyónhatnék meg bármikor! – vágok vissza, de a szemei vérben forognak, mondani készül valamit. Valami durvát. – A közösség bocsánata pedig hidegen hagy.

– Hiába gyónsz bármennyit is, Noah – húzza undorodó grimaszra a száját, aztán hátrébb lép, de most már egészen halkan beszél. – Isten sem fogja elnézni, amiket odakint műveltél. És ha meg is tette volna, azt már biztosan nem, hogy Aaronnel is megismételted ugyanazokat a bűnöket.

– Miről beszélsz? – lehelem döbbenten. Érzem, ahogy elsápadok. Szédülök. Fogalmam sincs, mit mondjak. Hova meneküljek. Mi következik most.

– Samuelről, akivel olyan boldogan éltetek a saját kis fertőtökben odakint – feleli, nekem pedig egy pillanatra megfagy a vérem, de rögtön utána felforr, és száguldozni kezd az ereimben. Pontosan akkor mondja ki a következő mondatát, amikor taszítok rajta egyet, így ő tántorodik hátra. – Ugyanazt művelted vele, amit Aaronnel az én vendégházamban! Hála a Magasságosnak, anyád semmiről nem tud. Megütné a guta!

– Nyomoztattál utánam?! – ordítok rá. Egy pillanatra mintha meglepném a hangnemmel, amit a jelen helyzetünkben használni merek. Most ő szorul a falhoz, miközben hátrál tőlem két lépést, én pedig lökök rajta még egyet. A háta a falnak ütődik, amitől szörnyen köhögni kezd. Olyan mélyen, hogy alig bírja abbahagyni. A roham csak lassan csitul. – Haldokolsz, Josef. Hamarosan meghalsz, és pokolra fogsz kerülni mindenért, amit Isten nevében követtél el. – A hangomra alig ismerek rá, ő pedig tovább hörög, de nem érdekel a szenvedése. – Ha az Úr pokolra küld azért, mert tiszta szívből szerettem, feltételek nélkül, akkor ott találkozunk. Alig várom a napot!

Ellépek tőle, és nekiállok átöltözni, de Jutta apja nyit ránk, éppen amikor leveszem az ingem. A felesége követi, anyával az oldalán, de mindenki annyira ideges, hogy valójában senki sem figyel senkire. Mindenki csak darálja a maga igazát. Utálkozunk, miközben a szeretetet hirdetjük.

– Nem fogok bocsánatot kérni, amiért nem hazudok a lányotoknak a nászeskümben. Ha ezért jöttetek, haza is mehettek.

– Hogy merészeled?! – jön közelebb az idősebb Richter, de megáll tőlem tisztes távolságban. Egy ujjal se érne hozzám. Ő sose tenné, ezt tudom jól. Fogalmam sincs, hol van Jutta, pedig valójában ő az egyetlen, akivel úgy érzem, beszélnem kell. Ő megérdemel annyit, hogy elmondjam, nem vele volt a baj. Mindig velem van. – Josef! Esküdöztél, hogy minden rendben lesz! Hogy a fiad mindent megbánt, és végre teljes értékű tagja akar lenni a közösségünknek! Nem akartam neki adni a lányom, de te megesküdtél nekünk!

– Hidd el, én sem csalódtam benne kevésbé, mint te – feleli Josef, de nem látom az arcát, az indulatait. Ha itt akarnak maradni, felőlem tegyék. Nem zavartatom magam, szó nélkül átöltözöm.

Fogalmam sincs, mit kellene csinálnom, mert annyira dühös vagyok, hogy fel tudnék robbanni. Muszáj lesz levezetnem valahogy. Muszáj lesz elmennem valahova. Már azt sem hallom, miről beszélnek a hálószobám másik végében. Csak elteszem az öltönyt a szekrénybe, aztán bámulok magam elé. Bárcsak kapcsolatba léphetnék Aaronnel! Szükségem van rá.

– Anya, bemegyek a városba – indulok el az ajtó felé, ahol ő áll. – Szükséged van valamire?

– Elkészültek apád gyógyszerei, csak el kell menni értük – mondja halkan, és megölel. – Ne essen bajod, kérlek!

– Menjen el ő maga. Van két lába – morgom. Adok egy puszit anyu arcára, majd otthagyom őket. Amikor az udvarba érek, és Bruce-t bekötöm a lovaskocsi elé, már bánom, amit anyának mondtam. Az első dolgom tehát, hogy elmegyek a rohadt patikába Josef gyógyszereiért. Csak hogy túl legyek rajta. Vagy hogy húzzam az időt, mert félek megtenni, amiért jöttem.

Leparkolom a lovaskocsit az egyik fogadó előtt, épp úgy, mint Aaron távozásának másnapján. Amint belépek, a recepciós hölgy rám mosolyog, aztán bólint egyet, mintha mindent tudna. A neve Margaret, és soha nem fogom elfelejteni a napot, amikor megismertem.

***

Nem hoztam magammal lovaskocsit, arra nem volt se időm, se erőm. Csak felnyergeltem Bruce-t, és a hátán vágtattam el a városig. Meg kellett játszanom a családom előtt, hogy jól vagyok. Hogy semmit sem jelentett számomra Aaron idő előtti megmagyarázhatatlan hazautazása. A valóság viszont sokkoló. Még számomra is. Egész éjjel nem aludtam, és arra vártam, hogy meggondolja magát. Hogy visszajön, aztán megbeszéljük az egészet. Hogy ez nem más, mint egy újabb veszekedés, hiszen abban jók vagyunk. Túl jók. Többnyire ez is az én hibám.

Kikötöm a lovam egy fához, ahonnan kétségbeesetten rontok be a fogadóba. Nincs jobb ötletem. Nem tudom, mi mást csinálhatnék. A recepciós nő úgy néz rám, mintha szellemet látna, és egyből minden teendőjét abbahagyja. Csak rám figyel.

– Segíthetek? – kérdezi aggódó hangon. Tudom, hogy borzasztóan festek. Láttam a tükörben, mielőtt elindultam, de egy cseppet sem érdekelt. – Minden rendben, fiatalember?

– Nem… Nem, semmi sincs rendben – rázom meg a fejem, és Margaret, ahogy a névtábláján olvasom, a vizeskancsóért nyúl, ami a pult szélén pihen. Ad nekem egy pohár vizet, közben nem kérdez, csak figyel. – Én… Nekem… Telefonálnom kell. Ugye megengedi, hogy telefonáljak egyet?

– Csak ennyi? – kérdi, de tudom, hogy ha azt mondanám, igen, semmi több, úgysem hinne nekem. Én sem hinnék saját magamnak. – Persze, hívjon fel bárkit, ha azzal segíthetek.

– Nagyon sokat segítene – bólintok, miközben felém nyújtja a telefont.

Kezdené magyarázni, miképp működik, de amikor látja, hogy rutinosan használom, csak bólint egy aprót. Nincs vendég a hallban. Ez egy kis fogadó a város szélén. Pusztán két emelete, és maximum húsz szobája lehet. Senki sincs körülöttünk, hogy megzavarjon minket.

A torkomban hatalmas gombóc növekszik, mert most, hogy hallom kicsöngeni a telefonját, fogalmam sincs, mit fogok mondani neki, ha felveszi. Azt sem tudom, akarok-e mondani bármit. Az egyetlen, amit tudok, hogy hallanom kell a hangját. Meg kell győződnöm róla, hogy jól van, biztonságban hazaért, és bár összetörtem őt, idővel minden rendben lesz. Amikor viszont a hívás megszakad, majd hangpostára kapcsol, dühösen csapom le a kagylót.

– Nem veszi fel? – kérdezi Margaret a nyilvánvalót, ezért csak halkan sóhajtok, majd újratárcsázok. Aztán harmadszor is. Negyedszer, de amikor már annyiszor csináltam, hogy elvesztettem a fonalat a számolásban, Margaret a hívásmegszakító gombra teszi az ujját. Igaza van, még ha fáj is. Abba kell hagynom.

Egy nagy sóhajjal visszateszem a kagylót, és éppen elköszönnék, de Margaret megelőz.

– Csak három vendégünk van ma, ők is házon kívül – mosolyodik el szomorkásan. Olyan kedves az arca. Egy kicsit kerekded az egész hölgy, rövid haja van, égővörösre festve. Kizárt, hogy ez legyen a természetes hajszíne. Szolid sminket visel, ami nagyon jól áll neki. Megnyugtató a jelenléte. – Főzök egy kávét, ha szeretne beszélgetni valakivel.

– Nem akarom rabolni az idejét, és azt sem tudom, hogy… ez jó ötlet-e – magyarázom, ő viszont nem tágít. A kávéfőzőhöz sétál, ami a vendégeknek is elérhető helyen van, beletesz egy kapszulát, aztán elindítja. Sam is imádta ezeket a kávékapszulákat. Én valahogy mindig az igazi feketekávéra esküdtem. Bár az egyetem alatt egy idő után már megelégedtem a Starbucksban kaphatóval is.

– Néha sokkal könnyebb, ha egy idegennek mondjuk el a bánatunkat – biztosít arról, hogy nyugodtan mesélhetek. Bizonytalan vagyok. Aaront leszámítva még soha, senkinek nem adtam ki úgy a titkaimat, az életemet, hogy tudta volna, honnan származom. Most viszont összetéveszthetetlenül látszik, hogy amish vagyok. Még a lovam is a fogadó előtti fa alól legelészik. Valamiért mégis leülök a Margaret melletti fotelba, és belefogok az életem történetébe. Ő figyelmesen hallgat. Néha felnevet, ami megnyugtat, néha pedig olyan szomorúan néz, hogy sírni tudnék. Aztán elérünk a mese végére, Margaretnek pedig nem jönnek a szavak.

– Elvesztettem őt, és soha nem fogom visszakapni – bámulok keserűen az ölembe. Még éjszaka sem sírtam. Még éjszaka sem sírtam, de most könnyek gyűlnek a szemembe, és ahogy az ölembe csöppennek, nyomot hagynak a nadrágomon. Margaret tudja, mi történik, mert közelebb húzódik, aztán a térdemre teszi a kezét, miközben a hüvelykujjával simogat. Gyengéden. Idegen létére árad belőle a megértés. Ettől csak még jobban sírnom kell, és hiába nem akarom, kiszakad belőlem. – Hogyan éljem le az életem úgy, hogy még azt sem tudom, ő túlélte-e az tegnap éjszakát?

– Édes fiam – motyogja Margaret, miközben felkel, hogy adjon nekem egy zsebkendőt. Általában van nálam. Anya varrt nekem egy fiókra valót, és mindig a lelkemre köti, hogy tegyek el egyet, ha megyek valahova, de ezt a jó tanácsot most otthon hagytam. Kifújom az orrom, az ingem ujjával az arcomat is megtörlöm, de semmi nem segít. – Szóval azt mondod, ez az Aaron Walsh az az Aaron Walsh, akiről egyre többet cikkeznek? Itt lakik az államban.

– Igen. – Nyelek egyet, mielőtt folytatom. – Az az Aaron Walsh.

– Nem tudok róla sokat, de itt sokszor nem nagyon lehet mást csinálni, csak a híreket böngészni. Olvastam róla egy kis cikket, hogy itt volt a városunkban, hogy anyagot gyűjtsön, mert a következő könyve amishokról fog szólni – magyarázza, én pedig kénytelen vagyok hangyányit elmosolyodni az új információkon. Ezek szerint mégsem sikerült olyan jól a rejtőzködő hadjárat. Hírbe hozták, mit csinál. – Istenem, a ti mesétek pedig a legszebb is lehetne!

– Nem velem – rázom meg a fejem, ami a sírástól, kimerültségtől vagy az önsajnálattól egyre jobban fáj. Már nagyon rám férne egy kiadós alvás, ennem, innom se ártana. – Az én történetem soha nem lesz heppiend.

– Ne mondj ilyet – legyint Margaret, de tudom, hogy semmi olyat nem mondhatna, ami működhetne. Semmit, amivel az én történetem úgy ér véget, hogy elégedetten csukom le a szemem. – Bármikor eljöhetsz onnan. Kérlek, ne csináld ezt! Ne vedd el azt a lányt. Azzal tényleg minden maradék esélyedet elvágod, hogy valaha megszabadulj onnan.

– Nekem egyébként sincs menekvés a faluból, de értékelem a kedvességet és a támogatást! – mosolygok erőtlenül, aztán felkelek, hogy egy kicsit kinyújtóztassam a tagjaimat. – Nem bánod, ha megpróbálom még néhányszor? Hátha felveszi…

– Ahányszor csak akarod – lép a papírjaihoz, amik a pulton várják, én meg tárcsázok. Újra és újra. Tízszer. Az is lehet, hogy hússzor, százszor. Fogalmam sincs, de egy újabb mély, vastag repedés keletkezik rajtam, amikor feladom, aztán leteszem a telefont. – Ha baja esett, arról előbb-utóbb úgyis hallani fogok, ha elkezdem neked kicsit jobban követni őt. Ne aggódj nagyon.

– Ideje hazamennem – veszek egy mély levegőt, Margaret pedig kilép az asztala mögül, hogy megöleljen. Annyira hirtelen. Annyira személyes. Mégis hihetetlenül jólesik. Úgy érzem, most nagyon nagy szükségem van rá.

***

– Bocsáss meg, de ez a férfi az agyamra megy – morogja bosszúsan, mikor végre lerázza a pasast, aki eddig előtte állt. – Mindennel baja van. Menjen a Four Seasonsbe, ha ilyen elvárásai vannak!

– Seggfej – felelem, Margaret pedig elmosolyodva bólint egyet. Még gyorsan aláfirkant néhány papírt, aztán felnéz rám.

– Hogy ment?

– Nem vettem el – mondom ki. Margaret szeme felcsillan, a mosolya meg olyan széles lesz, hogy majd szétszakítja az arcát.

– Sütöttem sütit, kihozom hátulról, maradj itt a pultban addig! – utasít, és már el is tűnik, hogy nem sokkal később egy műanyag dobozzal, benne rengeteg csokidarabkás sütivel térjen vissza. – Tejet vagy kávét kérsz mellé?

– Tejet – mosolygok rá, ő pedig mindkettőnknek tölt egy-egy adaggal a kávéfőző mellé kikészített papírpoharakba.

– Nagy volt a felfordulás? – kérdi, aztán elborzad, amikor leveszem a kalapom, és eltűröm a hónapok alatt lenőtt hajam az arcomból. Nem látszik nagyon, legalábbis egyelőre, de kicsit feldagadt a helye az arccsontom környékén, piros is, láttam a tükörként csillogó hatalmas üvegajtóban. – Krisztusom! Ezt apád tette?!

– Igen – motyogom, ahogy harapok egyet a sütiből. Isteni finom, nem most kóstolom először. Margaret azt mesélte, hogy az egyik barátnője fejlesztette ki a receptet, és meg kell hagyni, imába foglalnám a nevét. – De nem érdekel. Semmi sem érdekel, csak hogy nem csinálhatom ezt. Visszamentem, ott fogok megöregedni, de úgy, ahogy én akarom. Nem kényszeríthetnek rám egy nőt sem. Amúgy sem ezért költöztem haza, talán jobb is így. Segíthetek majd anyának, nem lesz, ami elvegyen minden időt.

– Nagyon helyes! Annyira büszke vagyok rád! – mosolyog, aztán újra elszalad, és amikor visszasiet elém, a kezembe ad egy rongyot, amibe jeget tekert. Süteménymajszolás közben beavatom a részletekbe. – Mi lesz ezután?

– Semmi – rántok vállat, aztán hátradőlök, most már csak a tejjel a kezemben, még mindig az arcomra szorított konyharuhával. – Élem az életem. A farm csak az enyém, így nem kell változtatnom semmin. Etetem az állatokat, művelem a földeket, és majd belepusztulok minden este Aaron hiányába. Ha már muszáj, akkor pedig újra be fogok segíteni Josefnek is, ezért vagyok itt. – Megfeszül az állkapcsom, ha kimondom a nevét, vagy ha eszembe jut a gyűlölet az arckifejezésében. – Egyre rosszabbul van. Néha már nagyon erős köhögési rohamok törnek rá. Megleszek, csak az esték nagyon nehezek.

– Elhiszem, lelkem – néz rám úgy, mintha egy út szélén hagyott árva kölyökkutya lennék.

– Telefonálhatok? – kérdezem, és mivel a válasz úgyis igen, már megyek is a készülék felé. – Csak még egyszer… Utoljára megpróbálom.

– Mit fogsz mondani neki, ha felveszi?

– Nem tudom, de muszáj megpróbálnom – motyogom, miközben emlékezetből ütöm be a számokat, majd várok. Aztán lehunyom a szemem, mert végleg darabjaimra szakadok. Apró szilánkokra török. Nincs, aki megakadályozza, már túl késő. Mindent tönkretettem. Örökre. Ezzel a démonnal a lelkemben kell tovább élnem.

Visszateszem a telefont, Margaret pedig kérdőn néz rám.

– Megszüntette ezt a telefonszámot. Vagy csak tiltotta a fogadó számát. Nem tudom. De azt mondta be, hogy nem létezik.

– Istenem… – suttogja Margaret, ahogy szorosan megölel. Először azt hittem, az volt életem legnehezebb napja, amikor elhagytam a falut, ezzel anyát is. Majd azt, hogy az a nap volt az, amikor anya hívott. Amikor elmondta, hogy Josef meg fog halni. Aznap úgy éreztem, minden kicsúszott a kezeim közül, miközben mindenre választ kaptam egy időben arról, hol is a helyem. Aztán azt, hogy Sam cserbenhagyásánál már nem jöhet rosszabb.

Végül Aaron elment, ami folyamatosan lüktető, égő sebet hagyott maga után. Most pedig az összes maradék reményt elvesztettem amim maradt, mert nem volt másom, csak egy árva cetlim Aaron telefonszámával. Ez volt az utolsó szál, amibe kétségbeesve kapaszkodtam, de ennek vége. Minden lehetőségtől elvágott. Nem… Én vágtam el magam. Még soha nem voltam ennyire magányos, ennyire elveszett. Még soha nem éreztem ennyire erősen, hogy szeretnék elmenekülni saját magam elől, le akarom szaggatni a bőröm, hogy valaki más lehessek, mert egyszerűen csak… nem akarom ezt az életet élni.

2

Már sötét van odakint, amikor Margaret szabadon enged, és felugorhatok Bruce hátára, hogy hazaballagjunk. Az elmúlt hetekben ez a bájos asszony lett a legjobb barátom, sőt, tulajdonképpen az egyetlen barátom. Addig hallani sem akart a távozásomról, amíg meg nem ettem mindent a tányéromról. Ez pedig nem volt egyszerű mutatvány, mert egész lakomát tett elém, nekem viszont két hete erős gondjaim vannak az evéssel. Mindennel… Mindennel gondjaim vannak. A hazaút sem problémamentes, igaz képes vagyok kezelni. Bruce nem olyan, mint Herceg volt. Ugyan szelídebb, mégis sokkal öntörvényűbb. Akárcsak egy vadló, aki csak félig engedte betörni magát. Oda kell figyelnem minden pillanatban, amikor a hátán vagyok, mert Herceg fegyelmezettségéhez vagyok szokva. Nem gyakran vágtázom vele, most viszont ezt teszem. Sötét van, a falu felé vezető egyetlen úton lovagolok, és senki sem jön se mögöttem, se velem szembe. Bruce egyre gyorsabb, és hihetetlenül élvezem a hajamba kapó menetszél nyughatatlan támadásait. Kiszellőzteti a fejem. Tisztábbak a gondolataim, mint néhány órával ezelőtt voltak.

Be kell fejeznem a költözést. Már így is túl régóta halogatom. Eljött az ideje, hogy minden cuccomat átvigyem a házamba. Be kell rendezkednem egy magányos életre, még ha ezzel tényleg a közösség legfontosabb íratlan szabályait is sértem meg. A család és családalapítás mindenekelőtt. Egy azon törvények közül, amikkel képtelen vagyok együtt élni. Amik előtt nem tudok, és nem is akarok fejet hajtani. Ide születtem, ebben nevelkedtem, de így is túl nagy falat. Napról napra csodálom anyát, amiért neki működik, pedig teljesen más világból jött.

A nyár folyamán többször elgondolkodtam azon, vajon, ha én lennék a kinti világból való, és Aaron az amish szerelmem, milyen érzések kavarognának bennem. Ha nem vetnék meg a homoszexuális kapcsolatot, és megismerem az amish Aaront, vajon mindent feladtam volna érte ezért az életért cserébe? Újra és újra ugyanaz a válasz van a fejemben. Fordított helyzetben bármit megadtam volna Aaronért. Szeretem őt. Akit szeretünk, azért pedig a világunkat is feláldozzuk. Kivéve, ha ebben a közösségben élsz, és az élet olyan lehetetlen helyzetbe sodor, amibe én kerültem.

Azon is gondolkodtam, ha Josef nem lenne beteg, ha anya nem maradna teljesen magára, hogy második házasságba kényszerüljön, akkor vajon mit tettem volna? Próbáltam elhitetni magammal, hogy csakugyan a családomat választanám, de ez hazugság. Mélyen legbelül tudom, hogy abban az esetben Aaronnel mentem volna. Főleg, mert anya minden erejével küzdött azért, hogy kiszabaduljak innen, és tagadnia is felesleges, a mai napig haragszik, amiért visszajöttem. Bár ez egyáltalán nem érdekel, mert érte tettem. Újra megtenném. Ha őszintén belegondolok, valószínűleg akkor is, ha nem Sam, hanem Aaron maradt volna odakint. Vagy… össze vagyok zavarodva.

Lihegve ugrok le Bruce hátáról. Felkavar a vendégházban pislákoló fény. Tisztában vagyok vele, hogy az, amitől hevesebben ver a szívem, több okból is képtelenség, de gombóc gyűlik a torkomba, és sebes léptekkel rontok be a házba. Hátha ő… Hátha csoda történik…

– Annyira aggódtam! – veti magát a nyakamba anya. Olyan szorosan ölelem, ahogy csak bírom. El akarom mondani neki. Minden egyes apró kis részletet a legféltettebb titkaimból, de nem tehetem. Nem várhatom el tőle, hogy ennek a sok szörnyűségnek az őrzője legyen a közösséggel szemben. Vigyázni akarok rá. Óvni, védeni őt, nem pedig nehezebbé tenni a lelkét azzal, hogy felesleges súlyokkal pakolom meg, hiszen ezért vagyok itt. – Hol voltál?

– A városban – felelem halkan, és mélyen a könnyes, de már boldogabban csillogó szemébe nézek. Az ajkai elnyílnak, amikor meglátja a vörös és lila árnyalatban pompázó arccsontom, képtelen levenni róla a szemét. – Időre volt szükségem. A falun kívül.

– Ki tette ezt? – leheli maga elé, mire csak mosolygok, amiért még szükséges ezt megkérdeznie. Elképzelése sincs, milyen ember a férje. Annyira szívesen kitalálnék most bármit, csak hogy ne kelljen szomorúnak látnom, de nem akarok hazudni neki. Ferdíteni az igazságot… az már a mindennapjaim része. De valami megkomponált hazugság anya szemébe, azt soha nem tenném.

A hangom ridegen szól.

– Josef.

Anya megborzong a felismeréstől. Duplán sokkoló, hisz előttük soha nem hívtam őt a valódi nevén, akkor sem, ha éppen valami konfliktus volt közöttünk.

– Rögtön az esküvő után, amikor bejöttetek hozzám. Szégyent hoztam a nevére.

– Ez akkor is elfogadhatatlan – suttogja, és közelebb lép. A szeme újra keserűséget tükröz, és ahogy pislog egyet, kibuggyannak a könnyei. Összeszorítja a száját, miközben végigsimít az arcomon. – Annyira sajnálom. Ennek soha nem szabadott volna megtörténnie. Szeretem őt, de ezt nem fogom megbocsátani neki.

– Semmi baj, anya – mosolyodom el, és próbálom összeszedni minden erőm, hogy őszintének tűnjön. – Elfogadom. Csak távolság kellett utána. Mindenkitől, aki erre a helyre emlékeztet.

– Megértem.

Követ, ahogy a régi hálószobám felé megyek. Már ott vár egy láda a cuccaimmal, de egyelőre nincs lezárva. Nem fejeztem be a pakolást. Elcsomagoltam mindent, ami a kint töltött időre emlékeztetett, mert bár azt terveztem, elégetem őket egy hűvös estén, soha nem tudtam megtenni. Sose tudnám. Anya segít a maradék holmimat is eltenni, aztán eloltja a lámpákat, és míg én a ládát cipelem a házam felé, ő Bruce kantárját fogva sétál mellettem. – Nem kell elrejtőznöd. Nem kell szégyellned magad. Büszkén viseld a döntésedet, Noah.

– Nem érdekel, mit gondolnak rólam – rázom meg a fejem, és ezt komolyan is gondolom. Annyi dologgal van tele az agyam. Annyi fájdalommal és tehetetlenséggel. Az érdekel a legutolsó sorban, hogy a közösség mit hord össze rólam, amiért végül mégsem házasodtam meg.

Anya az istállóba viszi Bruce-t, így nekem van időm a hálóba tenni a ládát, amíg ő vissza nem ér. Nem szól semmit, csak újra magához ölel, és több óvatos csókot is ad a sérült arcomra.

– Ne kelj fel holnap! – hajol el tőlem, majd az ajtó felé indul. – Zárkózz be, és aludj, ameddig csak tudsz. Egy ideig nem kell apádnak dolgoznod, a te birtokod pedig csodálatos. Kihagyhatod a napot.

– Megfogadom a tanácsod – mosolygok rá, miközben ő újra elmondja, mennyire szeret. Nem kell bizonygatnia, mert tökéletesen egyértelmű. Mindig is tudtam, és ő is, hogy számomra örökké az első helyen lesz. Egyből bezárom az ajtót, ahogy becsukja maga után, és a fürdőszobába indulok, hogy alaposan megmosakodjak. Már nincs kedvem vizet melegíteni, és felhordani az emeletre. Majd holnap délelőtt megfürdöm.

Így viszont túl hamar és még túl éber állapotban kerülök ágyba, hogy újabb álmatlan éjszaka elé nézzek. A sokadik olyan éjszaka elé, amikor nem csinálok mást, csak a plafont bámulom, és Aaronön gondolkodom. Felidézek olyan emlékeket, amikor azt hittem, boldog vagyok. Nem… Akkor tényleg boldog voltam.

Margaret azt mondta, minden hírt, ami megjelenik a médiában Aaronről, egyből el fog mondani, de az utóbbi két hétben néma csend van. A közösségi oldalain és az írott médiában is. Abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán életben van. Soha nem féltem annyira, mint azon az éjszakán, amikor elvitte azt az üveg whiskey-t, hogy annak társaságában vezessen órákat az autópályán. Iszonyú felelőtlen döntés, de amilyen állapotban voltunk mindketten, én megittam volna közben, ezért vagyok biztos benne, hogy ő is megtette. Könnyen lehet, hogy történt valami, megsérült, kórházba került, bármi, és nincs, akinek elsírhatnám, mennyire félek. Margaretet sem traktáltam a legmélyebb, legsötétebb keserűségemmel. Nincs nap, hogy ne imádkoznék Istenhez. Ámbár éppen olyan pontra ért az életem, ahol a hitemet, sőt magát Istent is megkérdőjelezem, mégis imákat rebegek felé. Könyörgök neki minden egyes szabad pillanatomban, hogy adjon valami jelet. Nem kell visszaadnia őt nekem, csak egy jelet szeretnék, hogy jól van. Vagy legalábbis jól lesz, miután elfelejtett engem.

Emlékszem a végzetes pillanatra, amikor először találkoztunk. Már végeztünk a munkával, és nagyapa Joseffel beszélgetett az út mentén. Éppen akkor jöttek haza a városból. Már a házban voltam, amikor apa bejött, és késlekedés nélkül mondta, hogy nyergeljem fel vele a lovakat, mert egy fiatalember lerobbant az út szélén. Pont a kukoricaföldek mentén, ahol éjszaka rengeteg a vaddisznó és a prérifarkas. Megpusziltam anya arcát, és indultam az istállóba, hogy mihamarabb a férfi segítségére siethessünk. Semmit sem sejtettem. Annyira elképzelhetetlen volt. Ha valaki azt mondja nekem, Aaron Walsh lesz, akit megmentünk, szemberöhögöm.

Apa már az odavezető úton ismertette a tervet. Akkor még közöttünk is minden más volt. Lelkesen bólogattam a szavaira, egyetértettem, hogy muszáj segítenünk. Majd amikor elég közel értünk ahhoz, hogy felismerjem őt, úgy éreztem, az élet éppen abban a pillanatban adott igazságtalanul erős jobbost, és majdnem leestem miatta a lóról. Az egész cserbenhagyott életem nézett rám vissza Aaron szemével. Minden, amit hátrahagytam. Így visszagondolva, iszonyú dögös volt. Talán a kimerültsége is tette, mert az valahogy mindig csillogásra késztette a szemét, miközben a mosolyai is csak félig voltak valódiak. Akkor ez mégsem volt fontos. Nem foglalkoztam vele. Lehet, hogy fel sem tűnt, mert az emlékeim Samről elködösítették az agyam. Ötletem sincs, hogy valaha a kezembe akadt volna Aaron könyve, ha Sam nincs oda érte. Imádta a stílusát, a témákat, amikről olyan előszeretettel, szenvedéllyel írt. Sam órákig tudott beszélni róla, miután befejezett egyet, míg én a kanapén ülve hallgattam őt. Nem Aaron vagy a könyv miatt, egyedül Sam izgatottsága volt fontos.

Aaron feltűnésével pedig újra ott láttam Samet. Újra az ereimben éreztem az árulásom mérgét. Hittem abban, hogy ez a büntetésem. Lehet, hogy eleinte túl flegma voltam Aaronnel, különösen az első estén, de fogalma sem lehetett, hogy nem is őt látom magam előtt. Egy fegyvert éreztem a személyében, amitől Isten bosszúját félhettem. Alig vártam a másnap reggelt, hogy elmenjen, és soha többet ne kelljen szembenéznem vele.

Mosolyognom kell a gyermeteg gondolataimon. Ez soha nem Samről szólt. Aaron azért jött ide, hogy a sors biztosítson róla, mennyire a rossz úton haladok. Azért volt itt, mert azt beszélik, mindenkire vár valahol az igazi. Az a nagybetűs igazi. Meg van írva, hogy megtaláljuk őt, én pedig nyilvánvalóan kijátszottam a sorsot azzal, hogy meleg srác létemre visszajöttem ide, csak hogy mindentől elzártan éljem le az életem. Kényszerházasságban. A végzet feldühödött, és azt mondta, nem lehetek én az okosabb. Ezért ideküldte Aaront, hogy megismerjem a valódi, lángoló szerelmet. Azt, amikor átvitt értelemben és szó szerint is a tűzbe mennél a másikért. Ez volt nekem Aaron. Ez nekem Aaron ma is. Örökre. Tagadhatatlanul az a nagy és igazi, mert máskülönben egy szerelem nem fájna ennyire.

Sam esetében is rossz volt, de nem éreztem úgy, hogy ha a fájdalom fizikailag nem is tud megölni, a lelkemet eltiporja. Most viszont így érzem, és nincs, akitől megkérdezzem, mi az orvosság. Nincs, aki segíthetne nekem. Aaron úgy vált életem szerelmévé, hogy észre sem vettem.

A plafont fixírozva gondolkodom, hogy melyik volt az a végzetes pillanat, de fogalmam sincs. Meglehet, amikor folyamatosan vitatkoztunk, mert egyszer sem riadt vissza attól, hogy ellentmondjon nekem. Mindig vállalta a véleményét, és ki is állt az igazáért, akkor is, ha az enyém gyökeresen ellentéte volt az övének. Hitt magában. Mindig hisz. Magabiztos, és tudja, miről beszél. Legalábbis ezt gondolja, mert szerintem sokszor téved, de akkor is megrendíthetetlen, és számtalan érvvel támasztja alá, miért gondolja úgy. Nem tudom elfelejteni a mély diskurzusunkat a szerelemről, amikor kifejtette, hogy a mindenki által hajszolt érzelem nem más puszta kémiánál. Aztán néhány héttel később olyan szenvedélyesen vallott szerelmet, amire kevesen képesek.

Aaron az a férfi, akit nagyon sok esetben nem tudtam hova tenni, képtelen voltam megérteni, vagy csak egyetérteni vele, ennek ellenére olyan szerelmet ébresztett bennem, amivel talán együtt tudok élni, talán megtanulom elnyomni és nem foglalkozni vele, idővel talán szenvedni sem fogok a hiányától, de nem vagyok naiv, egyértelmű, hogy soha nem fog elmúlni.

***

Valamikor hajnal felé szenderedhettem el, és abból kiindulva, mennyire ég a szemem a kialvatlanságtól, nem tarthatott tovább két-három óránál. Próbálom megfogadni anya tanácsát, és ágyban maradni, de nem megy. Nem tudok aludni, és ha mégis sikerül, akkor vele álmodom. Vagy semmit sem álmodom, de fel is ébredek nem sokkal azután, hogy lecsuktam a szemem.

A dolog azzal zárul, hogy feladom az ágyban vergődést. Beszélnem kell Juttával, aztán elütni az időt valamivel a veteményesben. Gyorsan felkapom az este kikészített ruhámat, fogat mosok, aztán anélkül, hogy ennék vagy innék, egyből a Richter család birtoka felé indulok. Mostanra már minden férfi a földeken van, ezért teljesen biztos, hogy Juttát maximum az édesanyja társaságában fogom a házban találni.

Az ajtó nyitva, ezért csak belépek, és megköszörülöm a torkom. Két szempár néz rám értetlenül. Jutta továbbra is szomorúnak tűnik, az anyja pedig mérges, amit maximálisan meg is értek.

– Ne haragudjatok a zavarásért, de… beszélnem kell Juttával – mondom ki végül. A hangom gyenge és rekedt. Látom az asszonyon, hogy legszívesebben valami durvát mondana, de nem teszi. Lenyeli a szavait, és mintha egy csepp sajnálat vegyülne haragos tekintetébe. – Kérlek, csak néhány szóra.

– Persze – bólint Jutta, és kijön velem a ház elé, hogy leüljünk a veranda fölé lógatott hintaágyba. Minden háznál van ilyen. Szeretem őket. Sokáig egyikünk sem szólal meg. Együtt ülünk, egymástól tisztes távolságban, és némán meredünk magunk elé a lassan őszbe vegyülő tájba. Egyelőre semmi sem utal rá, hogy vége a nyárnak, de érzed a levegőben. Kissé elszomorító, kétségbeejtő, de nincs mit tenni ellene. – Nem haragszom rád, Noah.

– Nem hibáztatnálak érte – ingatom a fejem. Nagyot sóhajtok, mielőtt folytatom. – Nagyon sajnálom, amit veled tettem. Nem ellened szólt.

– Tudom – nyugtat meg, majd felé pillantok, mert nem akarom elhinni, hogy ez ennyire könnyen megy. – Nem szeretsz. Nem is ismersz, hisz nem töltöttünk együtt túl sok időt. Nem akartál elvenni úgy, hogy valójában nem szeretsz engem.

– Adhattam volna neked több időt – felelem, mire aprókat bólogat. – A közösség fiataljai vagy egy évig együtt töltik minden szabadidejüket a házasság előtt. Én kibúvókat kerestem, mert valójában soha nem is akartam megházasodni.

– Édesapád erőltette, igaz? – kérdezi, és a hangja megtelik együttérzéssel. Én nem mondok semmit, ő pedig felsóhajt. – Apa mesélte, hogy szinte könyörgött neki egy esélyért. Nem értem, miért csinálta.

– Mert szégyelli, amit tettem – vonom meg a vállam. Pontosan tudom, hogy így van. Félig örül, amiért itt vagyok, félig boldog lett volna, ha soha nem jövök vissza. Az ő életét csak megnehezítettem a közösségben. – Olyan hamar akarta tisztára mosni a nevem a faluban, amilyen hamar csak lehet. Nem törődve az én érzéseimmel. Sajnálom, hogy engedtem neki belerángatni téged is.

– Az esküvő után Jamie elhívott beszélgetni – vallja be, mintha kicsit szégyellős is lenne miatta, pedig én lennék a legboldogabb, ha máris másik srác akarná bekötni a fejét. Megérdemli. – Kedvelem őt. El akarunk menni lóháton a tavakhoz. Csak azért mondom, mert… ne aggódj miattam, Noah.

– Egy picit azért aggódtam, hogy mindent összekuszáltam neked – mosolyodom el, de szinte fáj az arcomnak ez a gesztus, miközben belül haldoklom.

– Sajnálom, hogy így alakult, mert tényleg kedveltelek – mosolyog rám, és a lábát lóbálja. Látom, hogy valami még kikívánkozik, de hallgat. Elengedi, és teljesen új mondatba kezd. – Remélem, te is jól leszel. Egyértelmű, hogy most nem vagy.

– Minden rendben lesz – érintem meg gyengéden az ujjait, de csak pár pillanatig tart, aztán felkelek, hogy induljak, mert tulajdonképpen nem akartam ennél többet időzni itt. Jutta apjával sem akarok találkozni, mert nem vagyok az érzelmi kontroll csúcsán. Nem hiányzik egy hangos veszekedés az öreggel. – Vigyázz magadra!

– Te is, Noah! – mondja még, int egyet, aztán visszamegy a házba, én pedig sokkal kellemesebb szájízzel indulok haza.

Nem vagyok éhes, de szeretnék dolgozni, ezért kénytelen vagyok valamennyi energiát gyűjteni hozzá. Csinálok rántottát, és friss kenyeret eszem hozzá, de egy falatot sem élvezek belőle. A kávét is csak megszokásból iszom. Minden edényt a mosogatóba dobok, és elindulok, hogy rendbe tegyem a salátaágyást, mert egyáltalán nem jó úgy, ahogy van. Valamennyire meg kellene emelnem a vetőágyat, aztán ideje lenne előkészítenem a földet az őszi vetésre is. A búza, a repce és az árpa is már az istállóban várja, hogy végre a földbe kerülhessen.

Órákig úgy dolgozom a földön, hogy semmilyen segítséget nem veszek igénybe, mindent puszta kézzel csinálok, ezért remegek a kimerültségtől. Muszáj leállnom mára, de egy percet sem bánok, mert abban a pár órában nem egyedül Aaron járt a fejemben. Nem csak őt láttam, ha lehunytam a szemem. Ez a könnyed érzés viszont másodpercek alatt lesz semmivé, amikor belépek az istállóba, és megpillantom Bruce-t.

Miután mindent lepakolok a kezemből, felé indulok, majd alaposan lecsutakolom. Imádja, amikor ezt csinálom. A lovak távol állnak a macskáktól, de ha tudnának dorombolni, Bruce most azt tenné. Minden alkalommal. Mióta elvesztettem Herceget, duplaannyi szeretetet kapott. Miután Aaront is elvesztettem, minden odafigyelésem nekiadom. Bruce soha nem csak egy ló volt. Mostantól pedig már nem csak egy barát. Sokkal több annál. Bruce őrzi Aaron minden emlékét, amit a házon kívül éltünk át. Mindig rajta lovagolt. Néha, amikor azt gondolta, nem látom, adott neki egy-egy kocka csokit. Mindig láttam, csak nem akartam szólni neki, én úgysem nagyon etettem őket édességgel. Szerette a lovam, és nekem nem maradt más kapocs, csak ő.

Adok Bruce-nak almát és répát, de amint elfogyasztja, látom a szemében, hogy vár. A tekintete vággyal telve üvölt nekem. Vár a csokoládéra, amire az az édesszájú ördög szoktatta rá. Keserűen elmosolyodom, és bemegyek a konyhába, hogy hozzak neki egy kockacukrot. Olyan boldogan ropogtatja el, mintha a mennyországban lenne.

Az elején nem tudtam, Aaron mennyire szereti az édességet. Már hetek óta itt volt, amikor feltűnt, hogy minden este dupla adagot eszik a desszertből, és imádja a jégkrémünket meg a házi csokoládét, amit anyáék csinálnak minden héten. Abból őrzött magánál folyton, hogy elkényeztesse vele Bruce-t és saját magát is. Mindennap evett valami édeset a desszert mellé is. Aztán jött a felismerés, hogy csokival eteti a lovam, és már tudtam, hogy ez Aaron. A komoly, felnőtt férfi, akit bármikor lekenyerezhetsz az édességgel, és olyan lesz tőle, mint egy csintalan gyerek.

Megrázom a fejem, hogy messzire űzzem ezeket a gondolatokat, aztán felnyergelem Bruce-t, és kilovagolok vele. Éppen úgy, mint tegnap este. Vágtázunk az erdőben, a hajam vadul lobog a szélben. A gondolatok is a mi sebességünkben váltják egymást a fejemben. Csak foszlányok, de kimerítenek. Annyira jó lenne némi pihenő. Amikor nem gondolok semmire, csak létezem és teszem a dolgom.

– Bruce! – kiáltok fel, amikor kizökkent a rémülete, de nem tudok időben reagálni. Annyira megijed az avarban felé kapó kígyótól, hogy két lábra emelkedik, én viszont túl lassú vagyok. Későn próbálok utánakapni, ezért leesek a hátáról. A kígyó ugyanaz az ártalmatlan fajta, amivel a földeken is sokszor találkozunk. Csak védekezésből kapott Bruce felé, most pedig gyorsan próbál elillanni. Tudom, hogy semmi komoly bajom nem esett, csak a hátam fáj, ahogy a földre zuhantam, de nem mozdulok. Bruce aggódva magasodik fölém és szagolgat meg, hogy egyáltalán élek-e. Amikor nyugtázza, hogy igen, félrevonulva legelészni kezd.

A nap már lefelé halad, de messze van attól, hogy lenyugodjon. Nagyon szép sugarakban tör át a fák lombján. Talán még soha nem feküdtem így, az erdőnek ezen a részén, hogy tanúja legyek ennek a látványnak. Elragadó. Természetes. Gondtalan. Lehet, hogy három egész percig képes Aaront is kitörölni a fejemből.

– Mit csinálsz most? – lehelem az ég felé, a könnyeimen át nézem a felhőket. Mindent megadnék, ha láthatnám őt. Most, a lelki szemeim előtt. Mindezt úgy, hogy ő ne is tudjon róla. Ne is sejtse, hogy valaki meglesi.

Soha nem jártam a házában, de próbálom elképzelni. Biztosan modern. Mindene megvan, amire csak egy fiatal férfinak szüksége lehet a mai világban. Itt van előttem, ahogy ül a kanapén, a tévé szól a háttérben, de Aaron könyvet lapozgat. Whiskey-t szürcsöl. Imádja a whiskey-t. Kap valami értesítést a telefonjára, amit felhúzott szemöldökkel néz meg, mert utálja, hogy megzavarta az olvasásban, de tudja, hogy kötelezettségei vannak. Nem ignorálhat mindenkit. Amikor látja, hogy az egyik barátja az, aki küldött neki valami vicces képet, elmosolyodik. A jobb arcfelén megbújó kis gödröcske, amibe néha olyan szívesen belecsókoltam volna, de soha nem tettem meg, megjelenik. Válaszol a barátjának, de nem szavakkal. Csak azokkal a nevetséges emojikkal, amiket annyira utálok. Soha nem tudtam megfelelően kifejezni magam velük. Vagy túl sok, vagy túl kevés, esetleg meg sem közelíti a valóságot. Vagy csak én voltam túl bonyolult hozzájuk. Ő mindenesetre csak könnyesen nevető emojit küld rá, annak ellenére, hogy a valósághoz ennek semmi köze sincs, hisz csak elmosolyodott. Aztán visszatér a könyvhöz. Az egyik ujjával a jobb oldali lap felső csücskét simogatja, készen állva a lapozásra már akkor is, amikor még messze jár az utolsó mondattól. Mindig ezt csinálta. Először csak bámultam, azt várva, hogy elvágja majd az ujját, de sose történt meg. Olyan gyengéden csinálta. Annyira zsigeri, bejáratott mozdulat volt, amit akkor még nem tudhattam.

Idővel olvasás közben rásötétedik, és már nem lát jól, ezért leteszi a könyvet, és a konyhába megy, hogy bedobjon a mikróba egy kis tegnap esti maradékot. Öt perc az egész, és már eheti is a műanyag dobozból. Visszaül a kanapéra, közben a tévét nézi, mert nem tud enni és olvasni egyszerre, de már alig várja, hogy végezzen, és újra a kezébe vehesse a kötetet. A jura korról szól, és mérhetetlenül izgatott, hogy kiderítse, melyik az ő kedvenc dinoszaurusza, mert azóta is, a szálloda óta ezen járnak a gondolatai…

Ez mind hazugság. Édes hazugságokba ringatom magam, csak hogy könnyebb legyen elviselnem a valóságot, amiben Aaron gyűlöl engem. Soha nem olvasna a jura korról. Valószínűleg hallani sem akar a paleontológiáról. Nyilván sokan legbelül furcsamód örülnének, ha tudnák, hogy a másik is annyira szenved, mint ők. Én biztos vagyok benne, hogy így van, miközben tényleg gyűlöl azért, amit vele tettem, mégis… Bármit odaadnék, hogy a kép, amit ideképzeltem, a valóság legyen.

Szorosan lehunyom a szemem, a könnyeim pedig kicsordulnak, és végigfolynak az arcomon, egészen a hajvonalam alá. Fojtogat a sírás, alig kapok levegőt, de erre megvan a gyógyszerem. A mellényem zsebébe nyúlok, és nem veszem elő, csak megérintem az ott megbúvó polaroidkép szélét, aztán nagy sóhajjal próbálok lenyugodni. Csak ezért hordom ezt az átkozott mellényt. Előtte soha nem viseltem, mert nem szeretem őket. Ennek viszont éppen akkora a zsebe, hogy kényelmesen elférjen benne a fénykép. Nem gyűrődhet össze úgy, mintha a nadrágzsebemben tartanám. Ez a tökéletes megoldás, hogy mindig velem legyen. Hogy mindig megérinthessem, amikor úgy érzem, minden túl sok. Amikor már képtelenség kezelni ezt a fojtogató fájdalmat, és szükségem van arra, hogy vegyek egy hatalmas levegőt, ami majd elkísér, amivel képes vagyok folytatni. Mert folytatnom kell, ez a végzetem.