KOVÁCS ZOLTÁN

ÉJSÖTÉT HORIZONT

Könyv Guru

Budapest, 2024

„Ahol nem lakik Isten, embernek sincs helye…”

Egy természeti katasztrófát követően expedíció indul a történtek kivizsgálására, melynek során különös dolgokra derül fény. Hogy kiderítsék, mily erők munkálkodnak a hegyeken túl, a kutatóknak először is szembe kell nézniük azokkal a talányokkal, amelyeknek színtere az évszázados homok által befedett templom, melynek egyetlen lakója egy pap.

A különös történések azonban nem minden esetben azok, aminek látszanak, hiszen múlt és jelen, valóság és fikció határán egyensúlyozva kell ráébredniük, minden, amit megtapasztaltak, egy ördögi történet része, melyben mindenki csak áldozat lehet. A túlélésért áldozatot kell hozniuk és alá kell merülniük a pokol legmélyebb bugyraiba.

ÉJSÖTÉT HORIZONT

1. Legendák határán

2. Hajnalhasadás

3. Másnap

4. Kutakodás

5. Utak és tévutak

6. Mr. Végzet

7. 2654

8. A 471-es

9. Érkezés

10. A senki földjén

11. Emlékezés

12. A ház

13. Emlékek és víziók

14. A kulcs

15. Valami van odalent

16. A tűz

17. Az álom

18. Az álmokon túl

19. A hívás

20. Ébredés

21. Őrület és vér

22. Vallomás

23. Visszatérés

24. Baphomet útján

25. Foszfének

26. Bábel tornya

27. Szembesülés

28. A sineári férfi

29. Szabadság

30. Egy új világ kezdetén

Epilógus

1.

LEGENDÁK HATÁRÁN

Minden helynek megvan a maga sajátos története, mely hallatán az emberben megfagy a vér, és arcára kiül a rémület, mint ahogy megvan minden ember saját, szörnyűségekkel, borzalmakkal teli krónikája. Ezen mesék alkalmasnak ígérkeznek arra, hogy a gyerekek, akik itt-ott fültanúi lesznek, éjjelente riadva fussanak szüleikhez, mert a szörnyűség, mely minden bizonnyal a történetben bukkant fel, most rájuk vadászik. E rémtörténetek azonban csak nagy ritkán támaszkodnak valós alapokra; jó részük koholmány, és a várost körüllengő népi legendáriumokból erednek, merthogy minden város magán hordozza azon jegyeket, amiktől kicsit mássá, egyedivé tud válni.

Poprád vidékéről is számos történet maradt fenn az 1600-as évek elejétől kezdve, viszont csak egy-kettő olyan lelhető fel, ami hitelt érdemlően meg is állja a helyét. Ezek közül minden kétséget kizáróan a legérdekesebb s egyben legfelkavaróbb az 1900-as évek elejére datálható. Mielőtt szavaim beteges agyszüleménynek vélnék, hangsúlyozom, hogy számos bizonyítékot sikerült felhalmoznom valóságtartalmuk igazolására.

Poprád közel hétezerötszáz lakost számláló, a külvilágtól elzárt település, amely az Északnyugati-Kárpátok lábánál helyezkedik el. Lakóinak nagy része bányászatból és fakitermelésből tartja fenn magát, míg mások állattartásból, mezőgazdaságból élnek. A közösségnek van temploma, könyvtára, színháza és egy nyomdája, ahonnan kétnaponta kikerül a városka egyetlen folyóirata, melyet többnyire a közösség lelkésze, valamint a polgármester és jómagam publikálunk. Ezen irományok többségében ingerszegény napi történéseket mutatunk be, mert hát egy ilyen kis településen, ahol a társadalom kiöregedőben van, és nem fogan meg semmi rendkívüli, aligha lehet miről írni. Azon idő tájt azonban úgy tűnt, a kiéhezett olvasóknak lesz mibe beleborzonganiuk. Az utóbbi napokban bekövetkezett eltűnések nem kis mértékben kavarták fel az álló vizet; azon esetek, amelyek nem csupán számuk, hanem feltételezett helyük miatt is bőven adtak okot az aggodalomra, október első hetében történtek, s akaratlanul is megidézték a régmúlt szellemét. Az események, melyek számos esetben kötődtek az elmúlt századok árnyvilágához – kiváltképp az idősek körében beszélt mendemondákhoz – több korosabb ismerősömre volt súlyos hatással. Félelmeiket nem csupán őseik feljegyzett históriái táplálták, melyeket valamelyest beleláttak a közelmúlt történéseibe, hanem azon különös hátramaradt szignumok is, melyekkel soha korábban nem találkoztam, ők viszont valami rossz ómenként könyveltek el.

Az itt élő emberek javarészt az elmúlt évszázadok során betelepítettek leszármazottai. Azok, kiknek ősei már a 17. század derekán itt éltek, még beszélnek azon legendákról, fámákról, melyek ezt a vidéket jellemezték. Ezek összegyűjtésével gyakorta foglalatoskodtam mind szakmai szempontból, mind hobbiszinten, és találkoztam nem egy olyan népi hiedelemmel, amiből kiderül, hogy az elmúlt századok elején, mikor még a település kialakulóban volt, különös tulajdonságokkal ruházták fel a vidéket.

A hatalmas hegyek évmilliókkal, az erdők súlyos évszázadokkal korábban keletkeztek, de a tó bizonyára abban a korban született, mikor az ősi istenek már kihaltak, viszont mi, emberek, még csak születőben voltunk. Így e tengerszem, mely drágakőként ékesíti a magas hegyoldalakat, bizonyosan sokat mesélhetne, ódákat zenghetne arról, mily alantas lények azok, akikről olykor-olykor felsejlik egy-egy rémtörténet. Lények, kikről úgy tartják, a közeli magaslatokon tekinthetőek meg, ha a hold fénye ezüstszínűvé változtatja a vizeket, az azokat határoló partokat és a hegyeket, és akik megtekintése épp olyannyira nehézkes, mint amilyen veszélyes. A beszédes nyelvek szerint ezt igazolja számos olyan eset az elmúlt időszakból, mikor a hegyek-völgyek között több helybélinek is nyoma veszett, miközben ezek a lények után kutakodtak. Azokról, akikről mind ellentmondóan nyilatkoznak, úgy vélik, a hegyek gyomraiban bújnak meg napközben, s csak éjszaka merészkednek elő; olykor hasonló alakot öltve, mint mi, emberek. Többnyire két lábon járnak, de ha menekülőre fogják, a négy végtagjuk irdatlan sebességgel kapaszkodik fel a legmeredekebb falakra is. A sík vidékeken, hova csak nagy ritkán járnak le, egész szarvascsordákat képesek üldözőbe venni, így feltételezhetően rendkívül gyorsak. Van, hogy medvékre, farkasokra vadásznak, s csak nagyon ritkán támadnak emberre; arra is csak akkor, ha véletlen keresztezi az útjukat. Azt is mondják még, kifinomult hallással rendelkeznek, akár a denevérek, s látásuk élesebb, mint az embereké, így éjjel kitűnően tájékozódnak. Arról, hogy valójában milyenek is lehetnek, több verzió is szárnyra kapott. Van, hogy emberszerűnek festik le őket hamuszürke kültakaróval, s van, aki inkább fehérnek, mint a hó, és éppoly pikkelyesnek, mint egyik-másik kúszómászó. Továbbá azt feltételezik róluk, hogy hatalmas szárnyakkal rendelkeznek, miket soha nem használnak repülésre, sokkal inkább arra, hogy áldozatukat magukhoz öleljék, miközben lakmározzák. Ezen gyermeteg meséket azonban semmi nem igazolta, még azon silány, bizonyítéknak vélt lábnyomok és széttépett tetemek sem, miket sokkal inkább tulajdonítottam őshonos állatfajaink némelyikének, mintsem a szóban forgó idegen teremtmények hagyatékának. Az elmúlt napok történései azonban nem hagyták, hogy eme képzeteket elvessem; hiszen a mai napig fedeznek fel ismeretlen fajokat, s van számos olyan szeglete e földnek, hova nem tette még be lábát az ember.

Azért, hogy kizárhassam eme meséket, pontot kellett tennem mindezek végére, ezért az október 12-ét megelőző napok késő esti óráit, néha pedig egész éjszakákat töltöttem azzal, hogy a tóparti hegyeket és erdőket fürkésztem. Nem vitás, néha megtapasztaltam idegennek tűnő tényezőket, azonban ezek létezését a logikus gondolkodás mind megtagadta, így a késő esti kóborlások minduntalan eredménytelennek bizonyultak, és engem láttak igazolni.

Azon a nevezetes éjszakán napnyugtától kezdődően – mikor a csillagok születőben voltak, és a hold felöltötte legfényesebb ruháját – újfent magányosan jártam az utam, ezúttal a tó partvonalán. Hol a vizek a partot nyaldossák, és a hullámok megtörik a csendet egy-egy sziklakövön, hosszú órákat töltöttem elmélkedéssel. Az érzések, kérdések – amik felhalmozódtak bennem – nem kicsit nyomták rá bélyegük lelkemre, hisz némileg személyem is érintett volt egyik-másik esetben. Életem azon szakaszában, mikor még csak ismerkedtem a vidékkel, és rászántam magam, hogy megírom a történetét, számos oly barátságra sikerült szert tennem, mely nemcsak abban segített, hogy megmaradjak az idegen földön, hanem abban is, hogy felfedezzem. Anno a hegyek szerelmese lettem. Jó barátaim, kik nálam tíz-tizenöt évvel voltak fiatalabbak, gyakran vittek oly zegzugos, emberek által ritkán látogatott barlangokba, meredek sziklafalakkal ölelt, kerti rejtekekbe, ahonnan első látásra rég kiveszett az élet, habár feltehetően korábban emberszabású lények lakták. Legemlékezetesebb mind közül a dobsinai jégbarlang volt, ahol utoljára láttam barátaim, így azon az éjszakán felötlött bennem a gondolat, hogy a pirkadatot követően, mikor a déli szurdokokba is képes lejutni a fény, útnak indulok, hátha nyomokat találok, amelyek megmagyarázzák, mi is történhetett velük. Tervemet azonban a hajnalba forduló éjszaka lassacskán felőrölte.

2.

HAJNALHASADÁS

A hajnal néha különös dolgokat hoz el; ez 1910. október 12-én kiváltképp igaz volt. Már hajnalba fordult az idő, mikor az éjszaka csendjét valami mély morajlás törte meg. Úgy tűnt, ama zúgolódás messzebbről jött, mint ameddig tekintetem elérhetett. A robajok hada, melyet a keleti szélekről hozott magával a hajnali fuvallat, vélhetően a túlpartról eredt. Noha képtelen voltam behatárolni tényleges forrását, tekintetem akaratlanul is az ősmasszívumok legcsontosabb szirtjeire irányult; oda, hol a hold festette csúcsok minden szépségük ellenére magukon viselték beteges képzeteim iszonytató jegyeit. Ahogy a csillagos égbe martak, s körbezárták Poprád vidékét, úgy sejlett fel egy lakatlan sziget, a jól ismert közeg, mintha a falakon túlnyúló égi tenger valami leírhatatlan borzalom színtere lenne, mely nem is oly rég még hírhedt históriákat szült.

Álmaimban gyakorta kóboroltam azon zegzugos tájakon, melyek száma vitathatatlanul több volt, mint a tényleges kalandozásaimé. Ezen ábrándjaimban valamelyest fiatalabb s szikárabb voltam, s nem is emlékeztettem valós önmagamra, az álomképek mégis oly hatást gyakoroltak rám, hogy nem egy esetben riadtam verejtékben. Amit megtapasztaltam, jobbára korai éveimbe vitt vissza, míg sovány hányaduk eltorzult árnyképként mutatkozott meg. Hogy miért is nevezem őket árnyképnek? Talán, mert szürreális megjelenésük s a bennük kitárulkozó történetek mélyen egybefonódtak azokkal a regékkel, miket még jóval korábban hallottam, és esetenként hátrahagyott múltamból eredeztettem. Igaz alapjuk nem minden esetben volt, mégis oly mélyen vertek gyökeret agyam kéregállományában, hogy minden porcikám megérezte ezeket. Az álmok zömében hosszabb-rövidebb filmkockákból álltak össze, s csak ritkán írtak le egész történeteket. Azok tették rám a legnagyobb hatást, amelyek szűkös időkorlátok közé szorultak. Ennek oka bizonyára az volt, hogy kivételes, megrendítő végkifejlettel zárultak. Azok az álmok, melyek mindig derűsen kísértek végig az éjszaka leple alatt, abból az időszakból maradtak fenn, mikor megjártam a hegygerinc legkáprázatosabb pontjait. A csodás panoráma, a vitathatatlanul mennyei magaslatok valósággal megbabonáztak. Azon kevesek egyike voltam, kinek kijutott abból a felemelő látványból. Nem tagadom, eleinte kíváncsiságomhoz s lelkesedésemhez nem kevés félelem is társult, de ez inkább az újszerűségnek volt tudható be, mert ifjú éveimben ismeretlen fogalomként jelentek meg a túlontúli csúcsok s a már-már határtalannak tűnő láthatár. A hely, melyet a hegyek túloldala rejtett, ugyancsak ámulatba ejtett; a hatalmas kiterjedésű erdőrengetegek és hűs hegyi patakok a festői paletta összes színét és árnyalatát felhasználva nyitottak meg számomra egy más világot. Közelebbről megszemlélni azonban sohasem volt lehetőségem, mert a napokig tartó fárasztó kalandozások mindig csak annyi életerőt hagytak bennem, hogy biztonságban hazatérjek. A látottak azonban minduntalan felelevenedtek bennem, s én nem egyszer jutottam arra az elhatározásra, hogy egy napon megnézem mindazt, ami odaát rejtőzködik; ezzel ellenben mindez soha nem következett be, hiába hívott az álmok csábító ereje.

Azon az éjszakán – elmélázva az elmúlt hetek eseményein – szakadatlan jártam újra azokat a részeket, amiknek emléke legerősebben maradt fenn a felejtés mocsarában. Noha itt-ott kissé megfakultak, számos részletet sikerült leporolnom, hogy aztán továbbjuthassak azokon a folyókon, szakadékokon s barlangokon, ahol fantazmagórikus álmaim gyakorta felülkerekedtek a valóságon. Az észrevétlen beszűrődő árnyképek úgy telepedtek rá emlékeimre, hogy valósággal képtelen voltam határvonalat húzni emlékek s képzetek között. Épp így képtelen voltam felismerni, hogy honnan is fakadt mindaz, ami hosszú percek után talált rám.

A tópart egy sekélyebb, sziklák övezte részén üldögéltem, s a gyenge csapkodások, melyek a partot érték, oly ritmikusan követték egymást, hogy már-már kiszámítható volt, mely pillanatban érik el a körülöttem elterülő köveket. A hajnali szólam eleinte nyugtalanító módon járta át hallójárataim, de idővel oly megszokottá, monotonná vált, hogy félő volt, könnyed álomba sodor, s még inkább elveszem az emlékeim közt. Éreztem, ahogy szemhéjaim lassan feladják a küzdelmet, s testem megrogy a lassan pergő, ólomsúlyú percek alatt. A gondolatok s a többórás elmélázás olyannyira lelassították neuronjaim működését s zártak ki a valóságból, hogy mikor a lágy hullámok mögött felsejlett az ismeretlen hang, ügyet se vetettem rá. A lágy fodrozódás elmosta a fülemet ért támadást, még messzebb sodort a valóságtól, mígnem egy újabb és súlyosabb robaj fel nem rázott. Figyelmem az ezüstre meszelt csúcsokra irányult, s barátaimról szóló gondolataim rögvest darabokra hullottak. Hogy az álmok vagy a vizek generálta robaj volt az, kérdéses maradt; érzékszerveim oly lanyhán jártak gondolataim mögött, hogy esélyem se volt megfejteni a talányt, mígnem képzeteim bölcsője fölé vitorlázott az a különös, szemet gyönyörködtető valami.

Az égbolt legtávolabbi szegletén, ott, ahol a Kárpátok legmagasabb hegyei tornyosultak és mélyen az égbe martak, ismeretlen színgazdagságba borult a táj; oly pompába, amivel emberi lény aligha találkozhat. Ahogy kirajzolódtak fennkölt kontrasztjai, s lassan testet öltött, minden korábban látott lidérces képzetet felülmúlt. A különös formákat öltő gomolyok – melyek kétséget kizáróan az égzengést is életre hívták – lendületes ütemben kúsztak rá az égre és bontakoztak ki azon a peremvidéken, ahol nem sokkal korábban még az éjszaka volt az úr. Először mindezt gyermeteg káprázatnak könyveltem el, az a valami azonban túlságosan felülkerekedett lényemen, hogy csupán lidérces agyszüleményeim közé soroljam. Testem úgy rezzent össze a látottakon s hallottakon, hogy a félelem valósággal csontomig hatolt, s mindenem – lábujjamtól fejem búbjáig – a kellemes idő ellenére átjárta valami sajátos reszketés, tüdőm pedig literszámra szívta be a levegőt, míg szívem soha nem tapasztalt sebességgel pumpálta ereimbe a vért. Félelmem azonban csak akkor kezdett igazán kiteljesedni, mikor szembesültem vele, mily markánsan tör utat világunk felé, s fertőzi meg a keleti égbolt minden egyes négyzetméterét. Ahogy ráfolyt a csillagok lakta égre, s magába nyelte az éjszaka utolsó perceit, már láttam, hogy ez több, mint a nap különös játéka csupán. Az égbolt alja oly színben kezdett izzani, mit emberi elme aligha lenne képes megalkotni. A különös színek egész spektruma és megannyi árnyalatuk egyetlen kolorittá folyt egybe, s lágy örvénylésbe kezdett, majd felmorajlott az egész univerzum. Az egész úgy hatott, mintha csupán a lassan parázsló nap munkálkodása lett volna az egész, netalántán azé az éjszakáé, mely erősen próbált megkapaszkodni, nehogy úrrá legyen felette a fény. A percek másodpercenként, a másodpercek a pillanat töredékeként múltak, s a szűkös időegységek egyre csak közelebb és közelebb vittek azon eseményhez, melynek már a gondolata is bénítani tudott. Az örvény, ahogy egyre súlyosabb és súlyosabb keringőbe lendült, és a mély tónusok valami megmagyarázhatatlan fényárral szabadították fel a túlpartot ama sötétségből, mely Poprádot továbbra is jellemezte. Minden, ami korábban félhomályba veszett, újfent kirajzolódni látszott; a hegyormok lassan elhagyták az elhaló hold színét, s helyébe édeni árnyalat költözött. Épp így öltöttek testet azok a lombosok is, melyek a rézsútos oldalakat lepték el az ősmasszívumoktól a tó partvonaláig.

Az irdatlan sugarak nappali világosságot szültek, s ahogy lassan pulzálva felerősödtek, mostoha gondolatokat szültek, s még mostohább érzéseket. Félelmem a tetőfokára hágott, s már csak arra vágytam, hogy felébredjek a lidérces álomból. A fények ezt azonban aligha engedték. Szemem világa valósággal belefolyt a zűrzavarral teli eseményekbe; láttam, miként öltenek káprázatosabbnál káprázatosabb formákat s valami fennkölt színvilágot. Azok az égi jelenések azonban nem ígértek semmi édeni megnyugvást. A mennydörgések soha nem tapasztalt intenzitással mordultak fel. A gomolyok hada egy helyben zúgolódott, míg a színek kavalkádja egyre nagyobb iramban örvénylett. Magjából eleinte csak jelentéktelen, majd egyre súlyosabb és egyre megrendítőbb puffanások közepette sújtott le néhány ménkű, hogy aztán kilépve azon közegből, mely szülte őket, földet érjenek egy-egy ódon sziklatesten.

Ahogy az első villámcsapások lesújtottak a királyi szirteken, az egész táj megrezzent, s olybá tűnt, rendkívüli vihar van kialakulóban. Ezt látták igazolni a hajnali fuvallatokat lassacskán felváltó, még erőteljesebb lökéshullámok, melyek meggörbítették a legerősebb fák lombjait is. A hatalmas hegycsúcsok, amik a vidéket zárták körbe, szemlátomást lassan meghajoltak valami idegen akarat előtt, s kezdtek őrlődni a fényáradat szorításában. A legszikárabbak – azok, amelyek elsőként estek áldozatul – apró szilánkokban dőltek a szélrózsa minden irányába. Egyik orom a másik után vesztette el bástyaszerű jellegét, s hullott kisebb-nagyobb darabokra. Mintha csak isteni erők morzsolták volna le valami könnyed mozdulattal. Ahogy az ősmasszívumok egyre lejjebb és lejjebb rogytak a mélybe, a tó vizébe landolva hatalmas hullámokat gerjesztettek, elérve azon sziklás partszakaszt, melyen álltam. A vízen lebegő csónakok mind-mind összecsaptak, némelyikük összetört, a stégek pedig halkan recsegtek. A fák, amik a túlpartot zöldre festették, a gigászi tömbök martalékaként végezték egytől egyig. Gyökereiket kidobták a satnya földből, és dominómód dőltek egymásnak annak rendje szerint. Azok, melyek némileg ellen tudtak állni, tőben hasadtak meg, ahogy feltartoztatták a vaskos tömböket.

A porfelhő, ami akaratlan a tájra szabadult, némán kúszott a tó felszínére, hogy aztán lassacskán magába nyelje, s szutyokszürkére fesse a hajdanán smaragdzöldben pompázó sekélyes vizeket. A rézsútos falak csak ezután váltak a villámok áldozatává. Szerteágazó csápjaik velőtrázó dörrenések közepette sújtottak le. Egyik a másikat követve ért célt, s még inkább felerősödtek, megsokszorozódtak. Támadásaik nyomán kisebb füstfelhők emelkedtek fel a fellegekbe, mintha csak a föld szelleme kényszerült volna elhagyni testét, melyet tucatnyi csapás ért. Egyik-másik helyen kisebb-nagyobb tűz szállt fel az égre egy pillanatra, míg másutt végzetüket jelentette a villámcsapások sora.

Úgy tűnt, eme drasztikus átalakulás kihatott az egész táj élővilágára. Éreztem, ahogy lábam alatt végigfut néhány erőteljes rezgés, melyek hatására a mögöttem magasodó agg fák koronáiról ismeretlen szárnyasok törtek a félhomályba. Azok az éjjeli lámpások pedig, melyek a partot körberajzolták tompa fényükkel, halk pukkanásokkal hunytak ki. Mindez hátráltatásra késztetett, s a félelem a part egy távolabbi részére vezényelt. Mindeközben a cikázó fényáradat még hevesebb táncba kezdett az égi mennyezeten, mígnem a fények s porfelhők egyvelegében eltűntek a hegy azon részei is, amelyeket már csak távcsövemmel voltam képes vizslatni. Az egész úgy megrémített, hogy amennyire tüdőm s hangszálaim engedték, üvölteni kezdtem, remélve, hogy hangom túlszárnyal a morajláson, s lesz más is, aki tanúskodik az eseményekről. A város azonban még mélyen az álom falai közt, mit sem sejtve tűrte az istentelen pusztítást.

Az északi és déli tájak sűrű erdős oldalain, hol valami oknál fogva kevésbé volt drasztikus a változás, csupán azon szirtek szenvedtek el némi támadást, melyek nem sokkal korábban még magasan a lombkoronák fölé nyúltak. Pusztulásuk jelentéktelennek hatott minden korábban leírttal szemben, s mégis olyannyira rányomták bélyegüket a kaotikus eseményre, hogy éreztem, szívem felcsúszik torkomba, s elfojtja lélegzetem. Testem lázas tűzben égett, tekintetem képtelen volt végigkísérni az eseményeket, mert ameddig szemem ellátott, a pusztulás jelei mutatkoztak. Az idő egyetlen széles spektrummá szélesedett, s képtelen voltam behatárolni, mely pillanat volt az, amikor csillapodott ez az egész.

Éreztem, hogy a szél megenyhül, s már nem kap a fákba. A tó vize is a tőle megszokott tempóban nyaldosta a partot, mintha egy kitapinthatatlan kéz vonszolta volna vissza. Láttam, amint a por is leülepszik, s előbuknak a tetemek.

Csupán morzsányi maradékként terültek el, milliárdnyi darab szóródott a kifacsart fenyvesek s tölgyesek közé, meghintve a keserűség fűszerével a tájat. Meglehet, a színek kavalkádja még akkor is az ébredő, mennyei boltozaton hömpölygött. A keleti széleken azonban valami gúnyos nevetéssel tombolt tovább a vihar. Tényleges forrását továbbra is képtelen voltam behatárolni, a por és a fények elzártak mindent kíváncsi szemem elől, s én megdermedve vártam, mily végkifejlettel zárul mindez.

A hajnalt pillanatok alatt nappali világosság váltotta fel. A színek rendellenes magatartással ragyogtak a gomolyok mélyén, s emelkedtek fölém a part vonaláig. A sűrű felhőzet megálljt parancsolt nekik. Úgy tűnt, pár perces ostromuk végleg tovaszállt, mire a város felébredt mély álmából, s az ott lakók sovány tömege kivonult a partra. Tekintetük, értetlenségük az enyémmel vetekedett, s bizonyára bennük is megfogant a félelem még azután is, hogy újabb percek múltán a gomolyfelhők eltompulva indultak azon az úton, amelyen nem sokkal korábban felém hömpölyögtek. Az utolsó pillanatok már csak a leköszönő színek pompázatos elvonulásáról szóltak, ahogy a gomolyok magukba fordulva összezsugorodtak, s belemélyedtek abba a közegbe, mit a pirkadat sugarai vettek át. Ezt azonban tekintetem már nem volt képes feltérképezni; magasztos kontrasztjaikat a nap sugarai nyelték magukba, s zárták le azon perceket, miket emberi elme felfogni s megérteni sohasem tudna.

Ezen történések csupán szűk percekben voltak mérhetők, mégis hatalmas volt a változás, ami a tájra szabadult. Poprád vidéke új arcot öltött. A felismerhetetlenségig összeroncsolt tornyos jelleg tovaszállt, és egészen más, félelmetes formát mutatott a táj. Igaz, ez már egy új nap kezdetén történt, mikor már csak a nap tündöklése volt megfigyelhető, amint felkúszott a halott tetemek mögött, s ránk virradt.

Mi hátramaradt, gyászos látványt nyújtott. A gigantikus tömbök szerteszét feküdtek a túlparton, mint kifordult sírjai a földnek. Itt-ott még fellelhető volt néhány morzsányi csonk, de ez mérhetetlen volt ahhoz, ami az iménti, gyorsan pergő percekben lejátszódott.

A miértekre és hogyanokra mindnyájan kerestük a választ, ezeknek azonban senki nem lehetett a megmondója. Hogy is lehetett volna, hiszen azok az erők minden bizonnyal hatalmasabbak és öregebbek voltak mindannál, amit meg tudtunk volna érteni.

3.

MÁSNAP

Az eseményt követően különös szóbeszédek kaptak szárnyra. Ezek többnyire az emberi agy félelemmel terhes zugaiból fakadtak és egy baljós jövőképet festettek le. A vészjósló történetek javarészt Armageddont, világvégét emlegettek; akadt azonban, aki földönkívüli támadást sejtett az egész hátterében. Nem kevesen gondolták úgy, hogy a régi bányatelepek felrobbanása idézhette elő a hegyek megrogyását. Ezen teóriákat élesen bíráltam, sőt szembeszálltam velük, ez bizonyosan sokakban szült ellenszenvet velem szemben. Így volt ez kiváltképp a városka egyetlen kocsmájában is, hol gyakorta töltöttem a kora délutáni óráim.

A Vörös Árok afféle isten házakét szolgált, s nem, mint itató. Bár, aki néhanapján betért, nem vetette meg az italt. A kis kocsma, mit jószerivel az alkohol mámorában úszó egyedek népesítettek be, a város főterének peremén, a templommal átellenben éktelenkedett. Sokak számára már a puszta léte is az istentagadás vétsége alá esett, hát még az a tény, hogy az emberek java része úgy tódult be a vasárnapi istentisztelet után, mintha ezzel próbálnák levetkőzni korábbi, állhatatos képmutatásuk, hívőnek mutatott énjüket. Aki gyakori vendég volt, nem vitás, barátokra lelt egy korsó sör társaságában, és kiönthette, sőt, megbánhatta bűneit, ha épp arra áhítozott. Nem véletlenül érdemelte ki a hely az Isten Háza becenevet.

A kívülről szerény épület azokra a maradványokra épült, melyek a 17. század első felében elsőként formálták meg a település magját. Közülük mostanra csak néhány maradt fent, köztük ez a hely is, melybe oly gyakorta befészkeltem magam. Aki először tért be, minden bizonnyal megdermedt, ahogy szembetalálkozott a falra kifeszített barnamedve marcona képével. Szemeiben valami gyilkos ösztön csillant fel, hosszú karmai halála után is képesek voltak felborzolni a kedélyeket, ha valaki belegondolt, miként hatolhattak a hús legmélyebb pontjaira, hogy letépjék a csontról. A gondolat már önmagában is bénítani tudott, de ez volt az Isten Háza, ahol a gondolatoknak nem lehetett határt szabni, s nem lehetett elérni azt sem, hogy a titkokat ne kotyogják ki.

Így volt ez 1905 tavaszán is, mikor majdhogynem nincstelenként érkeztem a városba, s csak egy kivénhedt házacska várt rám. Persze mindenki képben volt annak kapcsán, hogy örökség útján jutottam a birtoklevélhez, viszont senki sem ismerte azt a talányt, hogy valójában mi is történt a jó öreg Rokkal.

A vén makrancos halála korántsem volt váratlan esemény. Mindenki tisztában volt vele, hogy a szörnyű kór csaknem minden életkedvet, kiölt belőle s nem egyszer próbált véget vetni életének. Csakhogy a harmadik nekifutás – mely érkezésem előtt nem sokkal következett be, s végtére végzetesnek bizonyult – már cseppet sem számított szokványos esetnek. Hacsak nem tekinthető megszokottnak az a megoldás, hogy az éjszaka közepén kimegy az erdőbe, kivájja mindkét szemét, és a folyóba veti magát. Ezen információk persze csak a birtoklevél átvételekor váltak számomra ismertté, s az elöljárók lelkemre kötötték, tartsam meg magamnak az ott hallottakat; csakhogy az Isten Házában ez korántsem volt egyszerű. Az alkohol csodákra képes, s ha nem a gyomor tartalmát, akkor a ki nem mondott gondolatokat, titkokat varázsolja ki az emberből. A titok másnapra az egész várost körbejárta, s tudtam, hogy ami október 13-án elhangzott, éppúgy beszédtémája lesz a jónépnek, mint az előző napi események.

Mikor beléptem délután négykor a kocsmába, már forrtak az indulatok, s valami ismeretlen kíváncsiság lógott a levegőben. Az emberekről sütött a félelem, s ezt fennhangon köpték ki magukból. Az indulatokkal telített szópárbajok már-már odáig fajultak, hogy tébolyultak módjára estek egymásnak vulgáris szavakkal, tovább fokozva a korántsem derűs hangulatot, ami gyakorta, már-már minden délután jellemezte a helyet.

A felbőszült, magából kivetkőzött nép szellemesnél szellemesebb teóriákkal állt elő, melyet józan ésszel csak megmosolyogni lehetett, elfogadni viszont nem; s én sokáig csak hallgattam. A különös víziók úgy árasztották el agyam, hogy végül egy halomnyi rémtörténet kerekedett ki belőle. Persze az itató ezek nélkül is bővelkedett mesékben. Nem volt oly falfelület, oszlop vagy boksz, amihez ne fűződött volna legalább egy érdekfeszítő sztori. A hely minden szegletét a kocsmalakók történetei lakták be, melyek hitelessége persze megkérdőjeleződött minduntalan, de ennek senki nem adott hangot. S épp úgy nem volt szokás megmosolyogni sem ezeket. Akkor azonban felettébb élénken törtek ki belőlem a mesék által generált kacajok, miközben egyetlen monológba zárva, érvekkel és ellenérvekkel kinyilvánítottam saját elgondolásaim:

– Annyira az agyatokra ment az ital, hogy csak meséket vagytok képesek gyártani.

A logikus gondolkodás ellenszenvet szült minden bódult egyénben, s a tömeg úgy szivárgott felém kérdéseik tömkelegével megcélozva, mint aki tőlem várja az utolsó választ a miértekre.

– Mond má el, mit láttál! Mi vót az az izé…?

Csakhogy semmilyen információval nem tudtam szolgálni, ami kicsit is előbbre vitt volna minket a talányok megfejtésében. Amit elmondtam, csak száraz részleteken alapult, s az emberek szemlátomást nem érték be vele, sőt, a válaszok hiánya még inkább fokozta az indulatokat és újabb találgatásokat, felvetéseket szült, melyek csak akkor enyhültek, mikor belépett az ajtón a rend éber őre.

A marcona alak korombéli, hetvenes éveiben járó, nyúlánk férfi volt. Jó szándékkal se lehetett volna jóképűnek mondani, hát még a barátiasság példaképének; én mégis kivételes viszonyt ápoltam vele, melyet az elmúlt évek formáltak olyanná, amilyenné. Ez a jó kapcsolat azonban cseppet sem mutatta meg magát azon a délutánon.

– Beszélnünk kell arról, amit tegnap láttál! – Hangja éppoly kimért és visszafogott volt, mint 1905 tavaszán, mikor először szóváltásba elegyedtünk. Ez persze érthető volt. A beszédes és kiváltképp a hazug nyelvek rendíthetetlenül sóvárogtak arra, hogy megfejtsék a titkokat.

– Azt mondják, te ott voltál a kezdetektől, és szemtanúja voltál az egész eseménynek. Mondd el, mi történt valójában!

Komor hangja megtörte a kocsma csendjét. Kérdései monoton ismétlődtek, melyeket aztán elgondolások tömkelege követett, amiket a jó nép csak tovább táplált a füstös félhomályból. Az az érzés támadt bennem, hogy a mások által kreált és pestisként terjedő szóbeszédek annyira kifordították a tényeket, hogy az, amit szemem világa megtapasztalt, csupán halandzsa. Mindez persze érthető is volt, mert az elmondottak joggal illettek bele némely fantáziadús mesevilágba. Igazolásomra, mi több, a tények valószerű elrendezésére elmondtam minden olyan részletet, amit látóidegem képes volt befogadni azon a hajnalon. Roland, akit egész életében a törvényszerűség és a kész érvek irányítottak, elvetett minden olyan szóbeszédet, amit nem tapasztalt meg, szeme ekkor azonban megrökönyödést és félelmet sugárzott. Hangja megtörten nyelte félbe a mondatokat, miközben meggyötört, görcsös ujjaival végigszántotta arcát, s kipréselte ezeket a szavakat:

– Hiszek neked. S ami a legnagyobb baj, hogy féltem, tényleg igazat mondasz.

A megrökönyödés elmaszatolt minden emberi vonást arcából, s helyére egy torz, odáig ismeretlen teremtmény került, kit mindaddig nem ismertem. Szája határozottan alágörbült, szeme félelmetesen kikerekedett, s elmerengett, mint ki szörnyű halálbüntetésre vár. Szembogara annyira kitárulkozott, hogy a színhártyája csak egy szűk kis perem volt, miközben hangja magában visszhangozva ismételte értetlenségét.

A körülöttünk portyázó, kíváncsiskodó, éhes hívők ekkor már mélyen hallgattak, s ahogy végigtekintettem rajtuk, Csernus Tibor és a Három lektor munkássága elevenedett fel. Az emberek valósággal megkövültek, s csak percek múltán tudtak némi életjelet produkálni és a sörük után nyúlni. Persze Roland volt az, aki megtörte a csendet, s arra invitált, hogy a polgármester úrnak is mondjam el pontról pontra a történteket.

Nyolc óra körül járhatott, mikor beültünk a városháza egy félreeső zugába, mely a polgármester irodájaként szolgált. Az antik tárgyakkal ékesített szoba inkább emlékeztetett egy múzeum előterére, mint valóságos munkahelyre. Az antik szobrok, a sötét tónusú festmények, a vastag erezetű bükkfa szekrények – vagy legalábbis azok korhű másolatai – cseppet sem teremtettek otthonias légkört, de fel tudták kelteni annyira a kíváncsiságom, hogy hosszú, majdhogynem végeláthatatlannak tűnő percekig fürkésztem a különös relikviákat. Amik szemem elé kerültek, nem vitás, borús hangulatot teremtettek. Figyelmem akadálytalanul terelték el valós céljainkról, s csak akkor ocsúdtam fel, mikor egy ismerős hang hozzám szólt:

– Ádám, gondoltam, azért itt mégiscsak nagyobb körültekintéssel juthatunk dűlőre…

A beszéd kissé zavarosan folyt bele a levegőbe, s mosódott össze a falra szerelt óra harangjátékával. A mutató a nyolcasra fordult, s azon minutumban belépett a hang forrása. Egy alacsony, sovány szerzet talpig feketében; légies léptei hangtalanul taposták a szoba fenyőpadlózatát.

– Aradi vértanúk, Thorma János – hallatta hangját újra a gyászhuszár, majd felém lépett, és kezet nyújtott annál a kivételes alkotásnál, mely kissé szomorkás hangulattal bírt, s melybe mélyen elveszett tekintetem. – Az 1848–1849-es szabadságharc egyik legdrámaibb végkifejlete.

A festmény valóban drámai pillanatokat elevenített fel, amit a Polgár úr – ahogy sokan hívni szokták – büszkén elemezgetett, s útjára indította a beszélgetésünket. A szavai egybegyúrták a rég- és a közelmúlt eseményeit, s kezdtem azt érezni, hogy zsarnoki módon igyekszik még súlyosabb terhet tenni vállamra, hogy kicsikarhassa belőlem azon parányi részleteket is, melyekről esetleg hallgatni szerettem volna.

– Mindig voltak a történelem során nagy csaták és természeti katasztrófák. Voltak, amelyek emberéleteket követeltek, s voltak, amelyek nem. De ezeknél mindig tudtuk, mi is történt, ellenben a mostani esettel, melyet csak te láttál.

A rövid monológot feleslegesnek véltem, hiszen nyilvánvaló volt ottlétem célja. A festmény és egyes részletei azonban folyamatosan visszaköszöntek, kiváltképp, mikor elmélyedtem a kép felső részén utat törő napfényben. Azon pillanatban minden, minek szem- és fültanúja voltam, olyannyira kikívánkozott belőlem, hogy végeérhetetlennek ígérkezően kezdtem taglalni a vihar, a villámok, a hegyomlás szomorú históriáját. Mindezt igyekeztem oly részletességgel elmondani, ahogy csak lehet; azonban szavaim korántsem tudták úgy visszaadni, mint ahogy magam előtt látom, mikor visszagondolok rá.

– Úgy nyílt meg az égbolt a szemem előtt, mintha csak a pokol lett volna. Valósággal izzott…

Mikor a szóáradat végéhez értem, már este kilenc is elmúlt, s én valahogy elengedtem a fülem mellett az óra harangjátékát. Csak a karcsú mutatók láttán eszméltem rá, miként falták fel a perceket a különös szavakba formált mondatok és a még különösebb történések. Ezen szavak mély megdöbbenést váltottak ki szűk hallgatótáboromból. Arcukon rémület és értetlenség mutatkozott. A hallottakat, a látottakat, majd a tapasztalataimat csak ezután próbálták egybegyúrni, s kiolvasni belőlük mindezek hitelességét. Kérdéseik ezerszer visszaköszöntek, s éreztem, amellett, hogy megrökönyödtek, igyekeztek felfedni azon ferdítéseket, melyek vélhetően bennem lakoztak. Titkolnivaló azonban nem bújt meg bennem.

Az impresszió, mely súlyosabb volt életem összes tetténél és kijelentésénél, végül nem az általam remélt végkifejletet hozta el számomra. Ekkor vetődött fel először annak az expedíciónak az ötlete, melynek eleinte az ellenzője, majd később a vezetője lettem.

– Egy ilyen felderítő expedíció számos veszéllyel járhat, melyre nem biztos, hogy jól tudunk reagálni. Megfelelő felszerelés nélkül mindez különösen veszélyes lehet, főként olyan emberekkel, akik nem rendelkeznek kellő tapasztalattal – köptem ki nyersen a gondolataimat. A válasz pedig szépen összecsomagolva érkezett, mintha csak egy könyvből olvasták volna fel:

– Minden biztosítva lesz. A csapat, akiket összeállítottam. tapasztalt hegymászók, s jól ismerik a környező hegyeket. A legcsekélyebb kétségem sincsen afelől, hogy ők a legideálisabbak a feladatra. S bizonyos, hogy Ruffinyi Jenő is készséggel áll rendelkezésünkre.

Ez persze felvetette azt a kérdést, hogy miért is van személyemre szükség az expedíció során. Ruffinyi a legnagyobb szpeleológus és bányamérnök hírében állt, s komoly sikereket ért el, így megkérdőjeleződött személyem jelentősége. A válasz egyöntetű volt a velem szemben helyet foglalók részéről.

– Ha bebizonyosodik, hogy nem a bányák felrobbanása idézte elő a katasztrófát, akkor lép színre az eszkatológia – tárta ki kezét a gyászhuszár, mintha csak azt a bizonyos könyvet nyújtaná felém. – Te voltál az egyedüli, aki kezdetektől végigkísérte az eseményeket, s ha minden úgy történt, ahogy elhangzott, biztosan szeretnél részese lenni a csapatnak.

Ez volt az a pillanat, amikor megszületett végső válaszom, mely addigi életem lezárta, s felkonferált valami odáig teljesen ismeretlent. Igent mondtam.

4.

KUTAKODÁS

Poprád vidékét 1898 tavaszán jártam be először. A meghívót, mely arra ösztökélt, hogy hátrahagyjam akkori otthonom és erre a világtól elzárt földre lépjek, hatvanadik születésnapom előtt egy nappal kaptam kézhez. A különös invitálás, melyet elsőre nem tudtam mire vélni, névtelenül érkezett, s nem tartalmazott semminemű részletet, melyből kikövetkeztethettem volna, hogy ki által s mikor is íródott. Minden, ami biztos volt, hogy a levelet barátias hangvételben fogalmazták meg, s pontos leírást tartalmazott felmenőimet és személyemet illetően, melyet igazolásul szántak a feltételezett rokoni kapcsolatra köztem és a levélíró között.

Az iromány egyes része felszínesen kitért szüleim elvesztésére, valamint azon éveimre, melyek több távoli ország hiedelemkultuszának vizsgálódására irányultak. Ami mindennél részletesebben került terítékre, azok a kutatásaim után elért eredményeim voltak. A bőséges szóáradat fennkölten, már-már túlzottan is hízelegve dicsérte munkásságom, mintha csak valami hátsó szándék bújt volna meg benne.

Ez végül ki is bontakozott, mikor megfordítottam a lapot. A macskakaparáshoz hasonlatos írást mintha futtában jegyezte volna le szerzője. A szavak sokszor elcsúsztak, eltorzultak, s néhol befejezetlenek maradtak. A szövegezést csak lassú tempóban tudtam megemészteni. A levél szerzője lelkesen mesélt egy helyről és az ahhoz társítható felfedezésről, mely szerinte képes lenne megrengetni a világot. Hogy miről is volt szó pontosan, nem tudtam, mert az író zavaros szójátéka s a levél igényesnek nem mondható külalakja miatt nem tudtam értelmezni a szöveget. Az utolsó bekezdés, mely csupán három mondatból állt, így hangzott:

„Szeretném, ha te is részese lennél a felfedezésemnek. Azt akarom, gyere ide, amilyen gyorsan csak tudsz. Biztosíthatlak, gyógyír lesz sebeidre.”

Az oldal alján szereplő ábrákat további magyarázat nélkül nem tudtam hova tenni. A silány, gyermeteg pingálásokra hasonlító rajz egy lépcsőzetes valamit ábrázolt, melyhez különböző fokokat, szélességeket, hosszúságokat és egynéhány közönséges jegyet társítottak, melyek közül a Nap, a Hold, a Föld csak néhány volt.

Tagadhatatlan, hogy igencsak megmozgatta fantáziámat a levél, mire a végére értem. Nem kevés őrlődés követte az iménti perceket. Mérlegeltem, hogy mellőzzem az iménti felkérést, vagy útnak induljak a bizonytalan jövő felé. Ha kissé bizonytalanul is, de elhatároztam, hogy amint lehet, felkeresem a különös idegent.

Bár kissé vonakodtam elfogadni a nem mindennapi felhívást, javarészt megkönnyítette a döntést az a furcsa talány, amely a levéllel egyidejűleg érkezett.

A szelencét, mely tizenöt centiméter lehetett minden irányba, vastag bőrbe pólyálták, majd körbezárták egy ezüstpertlivel. Bár kéznél volt a bicskám, nehézkesen szabadultam meg a szalagtól, mert az úgy feszült rá, mintha örök időkre le akarta volna zárni. Feladója bizonyára féltette a dobozt és annak tartalmát, de mikor a kötés engedett, megértettem, miért a nagy elővigyázatosság.