Dicső Szabolcs

A
TENGER
ILLATA

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Dicső Szabolcs

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-115-2

Ágenda Kiadó

Debrecen

2024

I.

Egy héttel ezelőtt megtörtént a borítékok ünnepélyes felbontása. A pályáztató cég vezérkara mára tűzte ki az eredményhirdetést. Máskor már lehetett sejteni, hogy ki nyert, de itt most nagyon titokzatosak voltak, borzasztóan vigyáztak minden formaságra, hisz a vesztesek gyakran rosszul viselték szerepüket és jelentéktelen dolgokba is képesek voltak belekötni. Nagyon nagy a tét és ez borzolja a kedélyeket. Elhatározta, ha veszít, elmegy szabadságra és legalább két hetet a tengeren tölt, telefon, telefax és net nélkül, csak felesége, ő és a tenger, hármasban. Még újságot sem vesz, hadd történjen a világban, ami akar.

Ettől a gondolattól annyira feldobódott, hogy azon kapta magát, mosolyog és teljesen ellazult. Hirtelen visszazökkent és körülnézett, ki látta, de csak egy titkárnő mosolygott vissza rá. Talán nem nézett nagyon hülyének – gondolta, de továbbra sem tudott zord ábrázatot magára erőltetni.

A hosszú asztalnál kettesével ültek a pályázó cégek képviselői. A főnökök és a szárnysegédeik, egymás mellett és kicsit távolabb minden másik cég embereitől. Csak ő ült egyedül. Annyira sokszor volt már így egyedül, kicsit szorongva, kicsit idegesen, de mégis magabiztosan, hogy megengedte magának – legalább gondolatban – hogy elkalandozzon. Hisz alig volt olyan, amikor nem az ő cégét hirdették győztesnek.

Eszébe jutott az első, amikor a gyomra görcsben volt és biztos, hogy egy kilométerről látszott, az élete függ ettől az eredménytől. Az eredményhirdetéskor szárnyalt vele a világ és megnyíltak kapui. Őszintén boldog volt és ezt nem is akarta titkolni. Lássa csak mindenki, hogy ő megdolgozott ezért az eredményért és olyan jól, hogy most megérdemli a boldogságot.

Még ma is izgul, pedig már nem kell arra várni, hogy a kapuk megnyíljanak, hisz már nagyon rég bebocsátást nyert a sikeresek táborába. Az újabb siker lehetősége mégis izgalomba hozta és ez a mostani – ha siker lesz – a legnagyobb diadalai közé fog tartozni. A hajdani kis családi vállalkozás az egyik legnagyobbá nőtte ki magát a szakmában, de ekkora volumenű üzletet még soha nem kötöttek. Hosszú évekre leköti a teljes kapacitást és a nyereségéből más ágazatokat is naggyá lehet fejleszteni, még több lábra állhatna.

A falon lévő óra szerint még volt egy perc a határidőig, amikor bevonult a cég vezérkara, hogy kihirdesse az eredményt. A gazdasági igazgatók szép nagy iratkötegeket cipeltek, nyilván, mind a négy komplett pályázatot. A vezérigazgató csak egy mappát hozott, de ebben volt a lényeg.

A hosszú asztal végében keresztben elhelyezett „vezérkari” asztalhoz vonultak, leültek és szép nyugodtan elrendezték az iratkötegeket, általuk kitalált szisztéma szerint. Mikor minden meg volt és a helyén volt, akkor a vezér felállt és jegyzeteiből elkezdte az összes formalitás felsorolását.

Legalább fél óra hosszat ecsetelte a bírálati szempontokat, miután megállapította, hogy mind a négy pályázat megfelelt a kiírás követelményeinek. Az eredményre ezalatt a legkisebb utalás sem történt.

Ha próbára akarták tenni a pályázók tűrőképességét, akkor ez tökéletesen sikerült. Pattanásig feszültek az idegek. Az egyik cégvezető – egy nagyon jókedélyű, jócskán elhízott, de igazi társasági ember – úgy izzadt, hogy nem győzte a homlokát törölgetni, pedig a klíma kitűnően dolgozott. A másik a körmeit rágta, mint egy neveletlen kisiskolás. A harmadik cég főnöke – egy szikár öregúr – ült csak mozdulatlanul, de annyira mozdulatlanul, hogy arra gondolt, lehet, hogy az öreg már meg is halt.

Miközben így nézegette őket, azt vette észre, hogy az ő ujjai is hangtalanul dobolnak az asztalon és a pulzusa sincs messze a kétszáztól. Nocsak, nocsak, hát mi lesz a nyaralással? Ha nyernek, akkor idén biztos nem mehet, pedig kevés dologra vágyott jobban, mint újra látni a tengert.

– A felsorolt szempontok és a beküldött pályázatok alapján a jelen kiírásunk nyertese a Spektrum Rt. – egy pillanatnyi csend után zsibongás támadt a teremben.

– Megkérem Dőry Péter vezérigazgató urat, hogy a szükséges formalitások lebonyolítása céljából szíveskedjék még maradni. A többi pályázónak köszönöm a részvételt.

Fordult vele egyet a világ. A hosszú felolvasás alatt a korábbi magabiztosság teljesen szertefoszlott és hihetetlenül fontossá vált a győzelem, amiben egyre kevésbé bízott. Azt hitte, hogy boldog lesz ha nem nyernek és elmehet nyaralni, de most rájött, hogy nagyon pocsékul érezte volna magát vesztesként.

A formalitások – papírok kitöltése, aláírások – még legalább egy fél órát vettek igénybe és óhatatlanul a részleteket kezdték el megbeszélni. Mindkét cégnek nagy döntés volt ez a mai és nagy lépés előre. Mire körülnéztek, esteledett.

– Elnézést uraim, de azt hiszem, kevés lenne ez a mai nap, hogy minden részletet megbeszéljünk. Inkább egyeztessünk egy időpontot, amikor munkatársaimmal együtt eljövünk és akár több napon át egyeztetünk mindent a legapróbb mozzanatig.

– Egyetértek, hisz Önnek még hosszú út vezet hazáig – állt fel a vezérigazgató és kezet nyújtott Dőry felé.

Elbúcsúztak és az autó szinte repült vele hazáig. Ahogy bekanyarodott házuk udvarára rátenyerelt a dudára és nyomta a garázsig. Mire kiszállt az autóból a felesége lélekszakadva odaért:

– Jézus Péter, mi történt? Valami baj van?

– Nem történt semmi Marcsikám, csak nyeeeertünk!!!! – ordította bele az éjszakába és azzal a lendülettel felkapta az asszonykát és össze-vissza csókolgatta.

– Azt tudtam, hogy fontos ez a tender, de hogy a csontjaimat is összetöröd, arról nem volt szó! – bontakozott ki mosolyogva az ölelésből.

Összeborulva mentek be a lakásba és már hajnalodott, mire észbekaptak, hogy holnap is folytathatják a beszélgetést.

Eddig sem teltek unalmasan a napjai, de most kiderült, hogy 24 óra az nagyon kevés egy napra. Jó lenne legalább megduplázni, de ha ez nem megy, akkor minden percét ki kell használni. A megrendelővel mindent pontosítottak, tökéletesen leegyeztettek mindent, most az alvállalkozókon és a beszállítókon volt a sor. Péter is és a felesége is tudta, hogy ez az egész vállalkozás legkritikusabb pontja. Mielőtt pályáztak, már megegyeztek mindenkivel, de tökéletesen senkiben sem bízhattak. Mindegyik csak nagyon kis részt teljesített, de az egészhez mindegyik hiányzott volna, ha kiesik. Ezért mindegyik mögé állítottak egy tartalékot, aki a kicsiből is csak egy kis részt szállított, de bármikor átvehette a másik részét is. A becsületszó és a szerződés manapság nem sokat ér, ha nincs mögötte a félsz, hogy ha hibázik, akkor egyszerűen nem kell többet szállítani és ugrott a bevétel. A legfontosabb, hogy mindenki tudja, pótolható, akkor igyekszik és jól is teljesít.

Mire elindult a termelés Péter és Marcsi is halálosan kimerült. Aztán azt vették észre, hogy megy minden a maga útján és lehet, hogy azt sem vették volna észre a gyárban, ha ők nem jönnek be. Minden a régi volt, csak mindenütt többen voltak és nagyobb volt a nyüzsgés.

– Péter, mi lenne, ha elmennénk valahova egy kicsit pihenni?

– Én nem hiszem, hogy okos dolog lenne. Az első évet ki kellene bírnunk, bár jól mennek a dolgok, de én még mindig feszülök egy kicsit.

– Pont ezért kellene elmennünk. Te még álmodban sem tudsz ellazulni és ezen csak a tenger segíthet.

– Ne csábíts, mert hagyom magam és két nap után óránként fogok hazatelefonálni. Korai ez még.

– Korai? Hiszen mindjárt vége a nyárnak! Mikor akarsz te nyaralni, decemberben?

– Nem, én most nem akarok. Egyébként a tenger télen is szép tud lenni és meleg tengerek is vannak, csak egy kicsit többet kell utazni.

– Na jó, én nem vitatkozok veled. Szólj, ha meggondoltad magad, bármikor indulhatunk.

Egy-két kisebb zökkenő tényleg bejött, de gyorsan ki tudták küszöbölni a hibát. Egyetlen nap késedelem nélkül októberben megtörtént az első szállítás. Mindenben hibátlan volt az átadás. Pontos, precíz, kiszámított. Igazi profi munka. Az átadást követően a vevő fogadást adott, ahol ott volt a polgármester és egy államtitkár is. A vezérigazgató mutatta be Pétert:

– Dőry Péter úr annak a kitűnő cégnek a tulajdonosa és vezérigazgatója, akit mi nagy szerencsével és persze nagy körültekintéssel kiválasztottunk. Ismerje meg az urakat!

– Örülök, hogy megismerhetem – nyújtotta a kezét a polgármester – államtitkár úrral arról beszéltünk, hogy ha ilyen kitűnő a minőség és pontos, megbízható a szállítás és az is marad, akkor ismét beszélhetünk az eredeti tervről, ami megduplázná a szerződés idejét. Ugyanis mi egy tíz éves szerződésre gondoltunk, amivel a teljes gépparkot lecserélnénk és az anyagi forrásaink is megvannak hozzá, de túl nagy falatnak tartottuk. Ha figyelt a tender kiírásra, akkor viszont észrevehette, hogy meghagytuk a hosszabbítás lehetőségét. Tudja, a papír türelmes, de a valóság az más lehet. Itt úgy néz ki, bejön a papírforma. Mit szólna hozzá?

– Nagyon megtisztelt és köszönöm a dicséretet. Nagyon örülnék a szerződés meghosszabbításának és megígérhetem, hogy mi nem fogunk lazítani. Semmit nem fogunk engedni a minőségből és a szállítási fegyelemből. Sőt, ilyen szerződéssel a hátunk mögött jelentősen felgyorsíthatjuk a fejlesztéseinket, ami egyre korszerűbb termékeket eredményezhet. Ezzel mindenki jól járna.

– Ezt elég gyorsan megbeszéltük. Amire én gondoltam, arra ön már választ is adott. Javaslom, hogy májusban üljünk le, tekintsük át az addigi szállításokat és ha minden rendben, akkor megkötjük az új szerződést.

Vacsora után üldögéltek a kandalló előtt. Ropogott a tűz, melegség és béke járta át a szobát. Jó nagyokat hallgattak, de némán is értették a másik gondolatát. Péter törte meg a csendet:

– Belegondoltál, hogy hatvan éves leszek, mire lejár ez a szerződés?

– Én meg ötvennyolc. Azt hiszem, addigra éppen megöregszünk.

– Szerinted sokat fogunk változni? Én még nem érzem magam öregnek. Sőt úgy érzem, még rengeteg dolgom van. Csak mostanában nagyon hamar elfáradok. Néha olyan gyengének, elesettnek érzem magam, de egy fél óra, aztán minden rendben van.

– Jó lenne, ha elmennél egy alapos kivizsgálásra.

– Nem hiszem, hogy erre szükség van. Nem beszélve arról, hogy el nem tudnám képzelni magam egy kórházban. Nem, ezt felejtsd el.

– Nem kell azért befeküdnöd. Elmész minden vizsgálatra, aztán az orvosunk majd megnézi az eredményeket és mond valamit. Lehet, hogy valami egyszerű gyógyszertől megszűnik minden bajod.

– Nincs nekem semmi komoly bajom, már bánom, hogy elmondtam.

Morgolódva töltött magának egy fröccsöt és újra hallgatásba merült.

Decemberben közepén nagy hó esett. Amikor a szél is viharossá erősödött nagyon sok út járhatatlanná vált. A hírekben első helyen szerepelt a külvilágtól elvágott települések sora. Péter összehívta a vezetőséget, hogy megtárgyalják a helyzetet:

– Meddig elegek a beszállítói készleteink és az alapanyag?

– Ha év végéig semmit sem hoznak, akkor is bőven elég.

– A mi szállításaink hogy állnak?

– Egy hét múlva a január végére ütemezettet akár le is szállíthatjuk, feltéve, hogy az emberek be tudnak jönni dolgozni ebben a hóban. A közútkezelő megint nem áll a helyzet magaslatán.

– Egy hét múlva karácsony van. Mi a véleményetek arról, hogy álljunk le 22.-én és januárig szüneteljünk. A prémium mellé egy kis szabadság mindenkinek jót tesz. Szerintem elég, ha ötödikén kezdünk.

– Tulajdonképpen minden szállításunknak eleget tudunk tenni, ha úgy gondolod, megtehetjük, hogy leállunk.

– Egy ügyeletet azért meg kell szervezni és a beszállítóknak megmondani, hogy minden készletüket átvesszük decemberben. Ki tudja meddig tart ez a rossz idő, ne okozzon nekünk fennakadást. Tudom, hogy minden beszállítónknak vannak készletei, ezt elő is írtuk nekik, de most jobb, ha nálunk van. Inkább fizessünk most egy kicsit több pénzt ki, de legyünk biztonságban. Az ügyelet arra kell, hogy akkor hozhassák be az árujukat, amikor tudják. Egy telefon, két-három ember bejön és átveszi az árut. Meg tudjátok ezt szervezni?

– Persze, hisz karácsonykor és szilveszterkor senki nem fog szállítani, közte meg mindig van ember, aki ráér és be tud jönni. Meglesz, főnök.

– Jó, akkor próbáljuk meg eredményessé tenni ezt az utolsó hetet.

Az egész család ott volt a nagy szülői házban. Az unokákkal együtt már nyolcan voltak és igazán szép karácsonynak néztek elébe. A hó most is esett és vastag fehér lepelbe burkolózott a táj. Mindenütt csend és béke volt, halászlé illata terjedt a konyha felöl. Máskor sem volt hangos a domboldali ház környéke, de most még az apró neszeket is elfedte a hó. Idilli volt a hangulat kint és bent a házban is. A lányok a konyhában serénykedtek, a fiúk a fát díszítetek a két kis lurkó pedig szépen eljátszott egymással.

Nekik igazán a szeretet ünnepe volt a karácsony, minden ájtatoskodás nélkül, hisz a vallás nagyon távol állt tőlük. Nem jártak templomba, nem imádkoztak, a papokat pedig nem szerették. Hittek az emberben, az emberségben, a tudásban, sőt még a munka becsületében és sok minden másban, de az isten sosem került be ebbe a körbe. Mindig volt elég erejük, hogy ne szoruljanak rá. Maradjon az a gyengék menedéke.

Marcsi most is csodát tett a konyhában a két lány segítségével. A fát is sikerült szépen feldíszíteni, ráadásul minden időben elkészült.

Pétert mindig nagy örömmel töltötte el, ha ajándékozhatott. A két kis unoka csillogó, csodálkozó szeméért a világ összes ajándékát összevásárolta volna. És a fiatalok is tudtak még örülni szinte minden ajándéknak. A legnehezebben a feleségének vásárolt, mert a többiek esetében vagy közösen vettek meg mindent, vagy konkrét feladattal ment a boltba, amit Marcsi talált ki, azt vette meg. Azt azért mégsem kérdezhette meg tőle, hogy milyen meglepetést szeretne magának. Így aztán nagy töprengések és a boltokban tétova ácsingózások után vásárolt valamit nagy szeretettel, de kevés meggyőződéssel és drukkolt, mint egy kisdiák a tábla előtt, hogy mi lesz a hatás, amikor felesége kibontja a csomagot.

Persze mindig örült neki, vagy ha nem, akkor is úgy tett, így aztán meg volt az ajándékozás öröme. Most is így volt. Aztán megették a halászlét, utána egy kis bejglit is. Egy kis beszélgetés után a gyerekek összekapták magukat és mentek a másik mamához és papához. Ketten maradtak. Ültek a kandalló előtt, beszélgettek még pár szót, aztán elhatározták, hogy tévét néznek egy kicsit. Marcsi felpattant, Péter is indult volna, de egy jajjal visszazuhant a fotelba.

– Mi van veled? Rosszul vagy? Fáj valamid?

– Nem fáj semmim, de nem tudok felállni. Nincs erőm és kezd sötét lenni, fázom…

– Úristen, mi van veled? Hívom a mentőket! Betakarlak.

– Ne… hívj… senkit! El… múlik.

– Hát egyszer el, ha így folytatod.

Mire betakarta, felpolcolta a lábait, megcsókolgatta, jobban is lett.

– Látod, tőled én mindig feltámadok.

– Na persze, de most bemegyünk szépen az ügyeletre. Nem hívok mentőt, hanem kiállok a kocsival és beviszlek.

– Most már sokkal jobb, csak nagyon fáradt vagyok. A két ünnep között majd megkeresem az orvost.

– Mi a fészkes fenétől lennél fáradt, a fa díszítésétől? Te beteg vagy Péter. Sürgősen el kell mondanod egy orvosnak, hogy mi történt.

– Jó, de most inkább lefekszem. Segítesz?

– Gyere, karolj belém!

Bementek a hálószobába, lefektette és Péter szinte azonnal elaludt. Marcsi ott ült az ágya szélén és fogta a kezét, simogatta a homlokát, tele volt aggodalommal. Péter nagyon mélyen aludt, de időnként görcsbe rándult az egész teste és úgy hörgött, mint aki nem kap levegőt. Csak másodpercekig tartott, még csak fel sem ébredt rá. Néhány roham után aztán megbékélt. Az arca kisimult, látszott rajta, hogy nyugodtan alszik. Talán túl van rajta – gondolta az asszony.

Másnap reggelre teljesen rendben volt. Nem fájt semmije és úgy tűnt ki is pihente magát. Természetesen hallani sem akart az orvosról. A két ünnep között is néhányszor rosszul lett, de nem volt vészes a dolog, viszont elgondolkodtatta Pétert, lehet, hogy mégis meglátogatja orvosát.

Marcsi oldotta meg a dilemmát, mert talált a neten egy lapot, ahol kimondottan elfoglalt vezetőknek, vállalkozóknak hirdettek egy átfogó, mindenre kiterjedő vizsgálatot, de sorbaállás és nagy várakozások nélkül, igaz, hogy jó pénzért. Hosszas rábeszélés után Péter ráállt, hogy januárra kérjenek egy időpontot és elmegy.

Január első napjaira meg is jött a válasz, hogy egy hét múlva van szabad időpont, ha megfelel, mehet. Mikor közelített a vizsgálat ideje, már kitalált mindenfélét, hogy nem is ér rá, meg nincs is semmi baja, ha beteg is volt, már elmúlt. Marcsi viszont kiállt amellett, hogy el kell menni. Szinte kilökdöste az ajtón, hogy induljon. Nem volt mit tenni, elment.

Szombat volt, így csak azok voltak a rendelőben, akik ettől a cégtől kaptak időpontot. Ép, egészséges, erejük teljében lévő nők és férfiak. Volt egy-két vastag aranyláncos bunkó is, de a többség teljesen normális, átlag vállalkozó, akinek sem ideje, sem bizalma nem volt az állami egészségügy vizsgálataihoz. Tisztában voltak vele, hogy az a rendszer arra van berendezkedve, ha már baj van. A prevenció csak nyűg nekik.

Érdekes módon azok az orvosok, ápolók, asszisztensek, akik időnként nagyon undorítóan tudtak viselkedni, itt a pénz hatására megpróbáltak egy nagyon kedves álarcot magukra erőltetni, de egy jó részükről látszott, hogy még így sem megy. Valószínűleg, ha előre megkapták volna a pénzüket, rég elzavarták volna ezt a sok szimulánst.

Délután volt, mire végzett. Mondták, hogy majd két hét múlva jönnek meg a vizsgálati eredmények, postán kiküldik. Hazafelé menet ismét elkapta a szokásos kimerültség. Érezte, nem tud továbbmenni. Félreállt a város szélén, hagyta járni az autót, mert nagyon hideg volt kinn és aludt egy kicsit. Talán fél óra telt el, felébredt és teljesen jól érezte magát.

Még egy hét sem telt el és felhívta a cég egyik orvosa, hogy szeretnének megismételni néhány vizsgálatot. Megtenné-e, hogy ismét átjön a szomszéd városba, de jó lenne, ha minél előbb. Hiába faggatta Péter, hogy miért, mindig kitérő választ adott. Nem volt mit tenni, ismét elment.

Érdekes módon most az unott fapofákból egy sem volt ott, de három tekintélyesnek látszó orvos is vizsgálta. Egy pár olyan vizsgálatot is elvégeztek rajta, ami nem is szerepelt az eredeti listán. Mikor végeztek, megkérték, várjon egy kicsit.

Negyedóra várakozás után szólították és az irodában mind a három orvos várta. A rosszulléteivel kapcsolatban feltettek még néhány kérdést, aztán valamit beszéltek egymás közt latinul, végül az egyik hozzáfordult:

– Szeretnénk, ha befeküdne hozzánk egy alapos kivizsgálásra. Szeretnénk valamit tisztázni, de ehhez egy pár napot el kell, hogy töltsön nálunk.

– Mi a probléma doktor úr? Mit találtak?

– Nem lehet még egyértelműen kimondani semmit, először kivizsgáljuk.

– Én tudni akarom, még a gyanújukat is.

– Értse meg…

– Maga értse meg. Én egy felnőtt ember vagyok, úgy gondolom megfelelő értelmi képességgel ahhoz, hogy felfogjam, ha valami problémám van. Mellesleg én Önökkel arra szerződtem, hogy közlik a vizsgálat eredményét.

– Rendben. Daganatot találtunk a gyomrában. De ez még nem biztos. Jó sok vizsgálatot kell elvégeznünk ahhoz, hogy teljes biztonsággal kimondhassuk a diagnózist. Ezután pedig a szövettan eredménye lesz a meghatározó.

– Szóval rákos vagyok.

– Ebből még semmi nem biztos.

– Most akkor van daganat vagy nincs?

– Van, de…

– Jó, ezt hagyjuk. Legkésőbb holnap betelefonálok, hogy mikor tudok jönni. Jó lesz ez így?

– Természetesen, de arra kérem, egy közeli időpontot mondjon. Lehet, hogy sietnünk kell.

– Jó, igyekezni fogok.

Szinte katonás keménységgel elbúcsúzott, lement, beült az autójába és nagy gázzal, szinte méregből hajtott ki a városból. Talán félúton lehetett, amikor felfogta, hogy meg fog halni. Ötven éves és még öregnek sem érzi magát. Még tervei vannak, sőt, hosszú távú tervei. Egy csomó dolgot még nem élt meg, sokat még ki akar próbálni. Nem, ez most igazán rosszkor jönne, ha meg kellene halnia. Egyszerűen nem akar meghalni, vagy legalább is nem így, hogy bemegy a kórházba, bent marad egy kicsit, aztán kiviszik a temetőbe. Ez méltatlan hozzá, ennél többet érdemel. Hamar hazaért, Marcsi már várta:

– Na, mi volt? Miért kellett visszamenned?

– Á, semmi, csak valami felvételek nem sikerültek… – nem mert a felesége szemébe nézni, zavartan matatott valamit az asztalon, de az asszony nem hagyta.

– Nézz a szemembe Péter! Harminc évig nem tudtál hazudni, miből gondolod, hogy most megtanultál? Az igazat mondd, légy szíves!

– Úgy néz ki, rákos vagyok. Most jó? – az asszony elsápadt, lerogyott egy székre és meredten nézett maga elé.

Összedőlt körülötte a világ, megszűnt létezni, csak ez a két szó visszhangzott: „rákos vagyok”.

– Ez még nem biztos. Elvégeznek még néhány vizsgálatot.

– Ez biztos, hogy csak egy tévedés – felugrott, dühödten, ökölbe szorított kézzel Péter elé állt, könnyeivel küszködve kiabált vele. – Ezek egyszerűen melléfogtak. Volt már ilyen, nem is egy. Miért ne lehetne most is. Lehet, hogy nem is értenek hozzá. Meg kell keresnünk a legjobb orvost a világon, a legjobb klinikát. Ha arra gondoltál, hogy én simán elfogadom az első véleményt, akkor nagyon tévedsz. Én nem adom fel, nem adlak… A te életed az enyém is és én minden erőmmel harcolni fogok, akkor is, ha te nem akarod. Megértetted? Most az egyszer nem érdekel a véleményed. Meg fogsz gyógyulni, mert én így akarom... Akarom… – és győztek a könnyek.

Ráborult férje vállára és csak sírt, csak sírt.

– Álljunk már meg! Még nem haltam meg, sőt nem is akarok. Még soha semmit nem adtam fel, miből gondolod, hogy most lazán befekszem a koporsóba és magamra húzom a fedelet?

Másnap visszatelefonált a klinikára és harmadnap már vizsgálatról vizsgálatra ment. Hihetetlenül utálta a kórház légkörét. Az őrmesterként parancsolgató ápolónőket, a felsőbbrendű orvosokat és az idióta beteghordókat. Rájött, hogy aki minél kevésbé alkalmas feladata ellátására, annál gonoszabb a betegekkel. A leghülyébb orvos a leginkább felsőbbrendű a beteggel szemben, a legsötétebb agyú ápolónő szeretne a legjobban megalázni mindenkit. Aki igazán jó volt, aki tudta mi a dolga és azt el is tudta végezni az volt annyira intelligens, hogy az egyébként is szorongó emberekbe nem döfött még egyet, csak azért, hogy megmutassa, ki itt az úr. Az azért csak nagyon kevésbe merült fel, hogy ők vannak a betegekért és nem fordítva. Hétvégére hazaengedték és hétfőn is csak az eredményekért kellett visszamenni.

– Még nem lesznek végleges eredmények, de már sokkal többet fogunk tudni.

– Mikor lesz egy végleges diagnózis?

– Hétfőn azt is megmondom.

Nem ez volt a legkedélyesebb hétvége. A gyerekek is csak beugrottak, aggodalmasan nézték apjukat, amikor úgy gondolták, hogy az nem veszi észre, aztán zavartan kapták el tekintetüket, ha mégis összetalálkozott az övével. Rohadt kínos volt az egész, így hamar kettesben maradtak Marcsival.

Hétfőn délután a megbeszélt időben ott volt a kórházban. A főorvos már várta az irodájában. Nem sokat kertelt, ahogy Péter kérte, rögtön a lényegre tért: az első diagnózis mindenben helyesnek bizonyult, rák.

– Ezt túl lehet élni?

– Ha időben vagyunk és még nincs áttét, akkor igen.

– Ez mikor derül ki?

– Amikor befekszik a műtőasztalra és felnyitottuk.

– Nem vagyok meggyőződve arról, hogy hagyom magam összemetélni. Ha tudná garantálni az eredményt, akkor azonnal. Tehát mit tud biztosan mondani?

– Az orvostudomány mai állása szerint…

– Na, jó, megértettem. A mese nem érdekel – felpattant és indult kifelé – azért köszönöm az eddigieket. Jó napot.

Lázas telefonálásokkal és kapcsolatkereséssel telt a következő hét. A fél világot körbetelefonálták, aztán eszébe jutott egy régi ismerőse, akit a Mayo klinikán műtöttek hasonló bajjal. Igaz, hogy azóta kétszer is vissza kellett mennie egy-egy műtétre, de már tizenöt évvel túlélte a saját halálát. Az öreg ma már közelít a nyolcvanhoz és még mindig teljes életet él. Telefon Németországba, aztán kapcsolat az amerikai klinikával és egy hét múlva már repülőn ült az óceán felett. Hihetetlen kedvesség, fantasztikus profizmus és precizitás. Néhány hét múlva már búcsúzott a professzortól:

– Nézze Dőry úr, a daganatot eltávolítottuk, volt néhány kisebb áttét, azokat is. A következő egy év kritikus lesz az ön számára. Mostantól kerülje a stresszt, ne igyon tömény alkoholt és sokat pihenjen. Kímélje a szervezetét, hagyjon neki elég erőt, hogy küzdhessen a betegsége ellen. Kerülje a nagyobb fizikai megterheléseket, de azért mozogjon. Ússzon, sétáljon, teniszezzen, de csak annyit, ami jólesik. Próbáljon meg nem elfáradni, de ha fáradtnak érzi magát, akkor rögtön pihenjen. Egyébként próbáljon normális életet élni, nem szükséges semmi rendkívülit tennie a felgyógyulásért, hisz a késen kívül még nincs igazi gyógyszer, csak maga a szervezete. Annak kell leküzdenie az ellenségét.

– Köszönöm a segítséget és az őszinte szót.

– Ez a dolgom. Találkozunk egy év múlva, de ha rosszabbodik az állapota, azonnal hívjon és jöjjön.

Kisebb népünnepély volt a hazaérkezése. Ott volt az egész család, barátok és munkatársak is. Mindenki úgy viselkedett vele, mintha a halálból jött volna vissza, bár lehet, hogy így is volt. Péter nem érezte ezt a visszatérést. Szerencsére a vendégek voltak olyan tapintatosak, hogy hamar elmentek, bár a beteg jól érezte magát, de gyorsan elfáradt és a műtéti hegek is fájtak még. Mikor kettesben maradtak Péter ledőlt az ágyra, Marcsi odaült mellé és megfogta a kezét. A férfi hálásan nézett rá, aztán elfordult, kicsit elkomorult és jó nagyot hallgatott. Aztán, mintha elszálltak volna a felhők, hamiskás mosollyal a szemében feleségére nézett:

– El kell mondanom valamit, ami már nagyon régóta bennem van, de most eljött az ideje, hogy te is tudd.

– Kíváncsi vagyok, hogy ennyi év után mi az, amit még nem tudok rólad?

– Én szerelmes vagyok. Tudod, hogy tengerész voltam, bár igaz, hogy csak két évig, de ez épp elég volt. Örökre megszerettem és utolsó időmet vele akarom tölteni, persze úgy, hogy te is ottvagy.

Az asszony megdöbbent, de látta a kicsit mosolygó szemekből, hogy Péter nem azt akarja mondani, amire ő gondol, de tudja mi lesz az első gondolata, így csavar egyet a szavain. Belement a játékba:

– Nem vagy te egy kicsit perverz?

– De, nagyon is, így oda akarok költözni hozzá veled együtt.

Most kezdte végkép nem érteni, mire gondol a férje. Lehet, hogy mégis valami régi szerelme jutott az eszébe, mégis valami nő van a dologba? Az agyára ment a műtét?

– Nem gondolod, hogy azóta eltelt vagy harminc év és már senki nem vár téged?

– De ő mindig is engem várt. Te is szeretni és csodálni fogod.

– Na hiszen…

– Akár sok ezer évig is várathatnánk, akkor is csodálatos, friss és üde maradna, bár néha haragos és aki nem tiszteli, bele is halhat.

– Na, most már szeretném tudni ki ez az örökifjú menyecske.

– A tenger, kedvesem, a tenger!

– Még szerencse, hogy láttam a szemeden, hogy valami bolondság fog kiderülni belőle, de már majdnem féltékeny lettem. Hogy akarsz te a tengerhez költözni, hisz a közelünkben még egy folyó sincs?

– Nem is akarok én itt maradni. Ráértem a kórházban és amikor már lábadoztam egy ingatlan ügynök révén találtam Görögországban egy nagyon jó kis helyet. Az Isten háta mögött van egy kis halászfaluban. Az ügynök szavaiból azt vettem ki, hogy van ugyan egy kis ház, de annyira félreeső a hely, hogy soha nem lehet eladni. Na, erre csaptam le. Van róla egy-két fénykép, de jó lenne megnézni a helyszínen. Egyik oldalról a tenger, a másik oldalról a falu főutcája. Mit szólsz hozzá?

– És mi lesz a céggel? Te végleg oda akarsz költözni?

– Igen, végleg. Ott van esélyem a gyógyulásra, de ha mégsem, akkor legalább érezzem jól magam.

– Ne beszélj hülyeséget, te most már biztos meg fogsz gyógyulni – nem sikerült igazán meggyőzőre a hangja. – De mi lesz a céggel? Alkalmazottakra bízni felügyelet nélkül az biztos csőd. Én pedig veled akarok lenni.

– Ha a két gyerek elvállalná, az lenne a legjobb megoldás. Ha nem, akkor meg el kell adni. Lehet, hogy csak néhány hónapom van vissza, azt nem akarom ott tölteni.

– Már megint kezded? Mi ez a temetői hangulat?

– Ez csak a realitás. Mit gondolsz, elvállalják a gyerekek? Nem szeretném a legszebb virágzásában idegeneknek adni. A két gyereknek jutna annyi fizetés, hogy jobban élhetnének, mint most. Az osztalékból pedig mi megélnénk. Ha megmarad, előbb-utóbb úgyis az övék lesz a cég. Jobb, ha megismerik.

– Pont ettől félek. Nincsenek benne, nem értenek hozzá. Mi lesz velük?

– Mindenre meg van a profi szakember, csak össze kell fogni az egészet. Szerintem hamar belejönnek.

– Én nagyon félnék az ő helyükben.

– Egy darabig még tudunk nekik segíteni. Egyébként is talpraesett gyerekeink vannak, ne aggódj!

– De én igenis aggódom. Nem szeretném ilyen válaszút elé állítani őket. Mi lesz, ha valamit elbénáskodnak és csődbe jutunk. Se pénz, se a cég. Ők újra kereshetnek maguknak munkát, mi pedig mehetünk a szegényházba.

– Ezt ugye nem gondoltad komolyan? A részvényeink és a pénzünk hoz annyit, hogy a cég nélkül is megéljünk. Ők pedig fiatalok, újrakezdhetik. Mi hányszor kezdtük újra, néha a semmiből?

– Az más, az a mi életünk. Nem dönthetünk az övékről.

– Persze, hogy nem. Az ő döntésük lesz.

– Tudod, hogy neked úgysem mondanak nemet. Én úgy érzem, belehajszoljuk őket ebbe a döntésbe. És mi lesz, ha összevesznek? Ha nem tudnak együtt dolgozni? A férjükre illetve feleségükre nem számíthatnak, azok nem alkalmasak arra, hogy igazi társuk legyen az üzletben.

– Tudod mit? Ezekre a kérdésekre csak ők tudják a választ. Kérdezzük őket!

Másnap délután már négyen ültek a nappaliban és elhangzottak a kérdések. Mindkét gyerek elmerült a gondolataiban. Azt tudták, hogy apjuk nagyon beteg, lehet, hogy hamarosan meghal, de most szembesültek azzal a gondolattal, hogy az élet megy tovább. Ha most elmennek messzire, kivonulnak a mindennapjaikból, az egy kicsit olyan lesz, mintha már meghalt volna, ráadásul mind a ketten egyszerre. Ez egy kicsit sok, de ott a másik lehetőség, hátha meggyógyul az Apu és ennek ez az ára. Akkor megéri, akkor mindent megér. Akkor talán nem is szabad gondolkodni rajta, de ha mégsem, akkor legalább az utolsó időt töltsék együtt. Bár az is lehet, ha így látják utoljára, amikor még – legalább látszólag – erős és egészséges, erre fognak emlékezni. A halál ritkán őrzi meg az ember méltóságát. Ez mindenképpen nehéz döntés.

A másik oldala a dolognak, hogy mindkettejüknek meg van már a saját élete, karrierje. Elkezdtek már valamit, amit nem biztos, hogy ugyanitt lehet folytatni. Viszont amit a szülők felépítettek az sokkal több, mint amit ők és ha onnan folytatják, ahol most tartanak, akkor könnyebb még magasabbra jutni. Mégis csak egy kimagasló helyről lenne a rajt, hisz egy élet munkája volt idáig jutni. De mi van, ha nem tudják folytatni, vagy rosszul csinálják. Kihez fordulhatnak, aki önzetlenül segít?

Jézus, hisz élve temetik őket! Még élnek és akár évekig Apu is élhet, vagy még tovább is, és ha baj van, akkor biztos, hogy nem fogja azt mondani, hogy nem érdekli és nem segít. Biztos, hogy az ő kemény módszereivel hamar rendbe rakja, amit esetleg elrontanak. Á, nincs ezen mit töprengeni!

– Én benne vagyok, próbáljuk meg.

– Ez nem próba Zsombor, ez lehet, hogy egy életre szól.

– Úgy is akarom csinálni, hogy a következő generációnak is ez legyen a feladata. Kitti, te mit szólsz hozzá?

– Én nagyon félek tőle. Mi van, ha rosszul csináljuk?

– Akkor Apu jön és segít, igaz Apu?

– Ezzel azért csak rövid távon számoljatok.

– Öreg, már megint nagyon sötéten látsz. Rosszul érzed magad? – szólt közbe Marcsi.

– Én csak nem hiszek a csodákban. Testileg egyébként jól vagyok, de nem érzem magam jól a bőrömben. Ne vegyétek kényszernek ezt az egészet, csak egy ötlet. Ha nem érzitek, hogy ez jó lehet, akkor inkább hagyjuk. Én nem akarom tönkretenni az életeteket, sőt. Egy ilyen céget biztosan el tudunk adni, ha nem is azonnal, de addig is működhet, az alkalmazottak talán nem teszik gyorsan tönkre. Még talán rátok is tudunk hagyni valamit.

– Na, ebből elég! A nekrológodat nem akarod mindjárt elmondani? Vagy a végrendeletedet? – zsörtölődött Marcsi.

– Igen, végrendeletet is készíttetek hamarosan, de nem lesz benne semmi meglepetés. Az én részem mind a tietek, de anyátoké a haszonélvezete élete végéig. De térjünk vissza a cég dolgaihoz. Kitti, te nem vállalod?

– Én ezt egy szóval nem mondtam. Én csak félek, de szerintem Zsombor is fél, de ő most játsza a macsót.

– Na, most kezdődik az első veszekedés. Ettől tartottam. Gyerekek, felejtsétek el az egészet. A családi béke ennél többet ér. Beszéljünk másról, tárgytalan az egész. Már meg is gondoltam magam.

– Nem, nem, nem, állj meg Apu! Itt szó sincs veszekedésről! Évek óta nem veszekedtünk Zsomborral. A veszekedés nem ilyen. Kezdjük elölről! Szóval én benne vagyok, sőt, köszönöm a lehetőséget. Bízzál bennünk, meg fogjuk oldani és előbb-utóbb jól is fogjuk csinálni.

– Nyugodt lehetsz Apu, az ilyen beszólásokat egyikünk sem veszi komolyan, ez csak játék. A fontos dolgokban eddig mindig közös nevezőn voltunk. Most sem lesz másképp.

– Tényleg így van, ez nem jelent semmit. A nővérem semmit nem hagy ki, de én sem, nincs ezzel semmi gond. Viszont egy kis időre szükség lenne, amíg megismerünk mindent. Főleg olyan összefüggésekre gondolok, ami csak a te fejedben van meg és az alkalmazottaknak fogalmuk sincs róla.

– Én sem úgy gondoltam, hogy holnap reggeltől csak ti ketten vagytok, de a következő néhány hétben én a saját ügyeinket is intézni akarom, így aztán nem mindig leszünk itt. Szeretnénk anyátokkal elmenni a házat is megnézni és csak azután megvenni. Ez is időt és utánjárást jelent.

A gyerekek ismerték a cég ügyeit, nagy vonalakban tisztában voltak a helyzetével, de apróságokkal, a napi problémákkal sosem kerültek szembe. Persze nem ezek voltak a fontos dolgok. A nagy egészet kellett átlátniuk, a dolgok miértjét és az egész koncepciót, amitől a cég jól működött, amivel elkerülték a buktatókat és átélték a kríziseket. Azzal mindketten tisztában voltak, hogy ugyanúgy csak akkor tudják a céget vezetni, ha megpróbálnak azonosan gondolkodni az „öregekkel”. Ez nyilván lehetetlen volt, illetve csak óriási kompromisszumok árán volt lehetséges, bár ezt inkább megalkuvásnak kellene nevezni. Viszont az is hamar nyilvánvalóvá vált, hogy váltani csak megfelelő ismeretekkel, tudással lehet. Először meg kell tanulni az adott módszerekkel úgy vezetni a céget, hogy a vezetőváltás ne hozzon törést a cég fejlődésében. Ez a felismerés jelentette azt, hogy a két gyerek felnőtt a feladathoz, mert senki nem született sikeres cégvezetőnek, de van, aki alkalmassá válhat.

Péter irodájában ültek, rengeteg papír körülöttük és zsongott a fejük a rájuk szakadó rengeteg információtól. Naponta legalább tízszer villant az agyukba, hogy ezt kár volt elvállalni, de egyikük sem mondta ki. Hol az egyikük, hol a másikuk bukott ki, aztán nyelt egyet és szó nélkül újra nekifutott, hisz olyan logikusnak tűnt minden részlet, csak egésszé nem akart összeállni a gondolat.

A két gyerek a „döntés utáni” néhány napban igazán nem tudott mit kérdezni a cégről. A kérdésekhez kellett megteremteni az alapot – sok-sok új ismerettel – hogy tovább tudjanak lépni. Nem lehetett odaállni, hogy „Apu, vagy Anyu, hogy is működik ez az egész?”, mert erre nem lehet válaszolni. Ha már van konkrét kérdés, akkor megfelelő válasz is lesz. Úgy tűnt, hogy a legnehezebb lesz megtanulni kérdezni. Ezt amikor az apjuk mondta, eleresztették a fülük mellett, mondván, az öreg túl misztifikálja az egészet.

Kicsit kínos néhány nap után döntött úgy Marcsi és Péter, hogy magukra hagyják őket néhány napra, hadd érlelődjenek a gondolatok. Ők addig megnézik a görögországi házat.

Enyhe késéssel landoltak az athéni repülőtéren. A kölcsönzőben már várta őket a lefoglalt autó, a kesztyűtartóban találtak egy Athén és egy nagyon részletes Görögország térképet és már indultak is. Athéntól több mint száz kilométert tettek meg, amikor rákanyarodtak arra a bekötő útra, ami a kis halászfaluhoz vezetett. Közel harminc kilométernyi zötykölődés után elérték a falut. Itt nem igen fordultak meg idegenek és a pópa volt az első helybeli lakos, akivel találkoztak. Mintha áldást osztana, olyan mozdulattal köszöntötte őket. Aztán később is minden helybeli köszönt nekik, mint régebben a magyar falvakban, de itt egy barátságos mosoly is járt a köszöntéshez.

Az ügynökkel a falu egyszem kocsmájában beszélték meg a találkozót, aki már várta őket. Nem volt nehéz odatalálni, mert utcája is csak egy volt a falunak. Sok öreg és csak néhány új ház volt, de mind rendben volt tartva. Az újabb házakat alig lehetett megkülönböztetni a régiektől, mind fehér volt, mindegyiken a jellegzetes barnás-pirosas cserép volt és stílusában nagyon hasonló volt az új a régihez, csak egy kicsit voltak nagyobbak az újak és a faluk volt simább. Semmi feltűnés, semmi öncélú torony, dísz vagy csicsó.

Majdnem minden ház udvarán volt egy csónak, vagy száradó halászhálók, amikből látszott, hogy itt mindenki a tengerből él. Valószínűleg nem voltak kiugróan gazdag emberek a faluban, de igazán szegények sem. Az egész falu nyitottnak és barátságosnak tűnt, pont olyannak, amilyet Péter szeretett volna.

Az ingatlan ügynök kitűnően beszélt németül és angolul, nagyon kedves volt, de nem volt tolakodó. Nem tűnt úgy, hogy mindenáron rájuk akarja tukmálni a kiszemelt házat, de ez lehet, hogy csak azért volt, mert két másik is volt a kínálatában, amik sokkal drágábbak voltak, sokkal felkapottabb helyeken. Ezeket Péter igazán meg sem akarta nézni, de ezekben a kis falvakban nem építenek eladási szándékkal házakat, így nehéz eladót találni. Összesen ez az egy volt olyan, ami a leírás alapján tetszett, bár az is biztos, hogy befektetésnek ez igazán nem volt megfelelő, de nem is ezért nézte ki pont ezt.

A ház a falu tenger felöli oldalán volt. A simafalúak közé tartozott, néhány éve épülhetett, szinte új állapotban volt. Az utca felöl földszintesnek tűnt, de a másik oldalon két szint volt, mert annyit lejtett a talaj. Az utcáról belépve egy kis előtér után rögtön a nagy nappaliba léptek. Míg az utcáról csak két igen apró ablaka volt, a tenger felöli oldalon hatalmas üvegablakok mutatták, hogy a világ érdekes fele arra van. Olyan látvány tárult eléjük, ami az első pillanatban eldöntötte a vásárlást. Ameddig a szem ellátott a végtelen tenger kéklett, a lenyugvó nap színpompás tűzijátékkal köszöntötte őket. Péter megbűvölten állt a látvány előtt. Marcsi megérintette a karját:

– Megtaláltad?

– Meg, látod? Várt rám. Ő senkit nem felejt el, aki már igazán szerette.

– Igazad volt, ez tényleg egy csoda.

Az ügynök diszkréten félrehúzódva várt, egy pisszenéssel sem zavarta meg az ámulatot. Már tudta, ez az üzlet megköttetett. Jó pár percnyi hallgatás után egy köhintéssel jelezte, hogy azért ő még itt van. Visszazökkentek a valóságba. Hagyták, hogy megmutassa a jól berendezett konyhát és a kis alkóvot, amiből szintén a tengert lehetett látni. Aztán lementek a hatalmas terasz alatti alsó lakrészbe. Az itt lévő hálószobák ablaka is a tengerre nézett, de itt szinte testközelben volt a víz, alig húsz méterre. A telek alsó fele egy enyhe lankával hajlott a tengerbe.

– Megfelel a ház, ilyenre gondoltak? – tette fel a már megválaszolt kérdést az ügynök.

– Igen, pontosan ilyenre gondoltunk. Aláírjuk a szerződést és az akkreditív papírjait. Mihelyt bemutatja a banknak a ház nevünkre írt tulajdoni lapját, a pénz rendelkezésére áll. Viszont lenne egy kérdésem, illetve egy kis segítséget kérnék.

– Parancsoljon Dőry úr, mindenben a rendelkezésére állok.

– Igaz, hogy a ház teljesen be van rendezve, de szeretnénk már ma itt aludni és néhány napot itt maradni.

– Ennek semmi akadálya, hiszen a papírok aláírásával ön már ki is fizette a házat, az önöké.

– Igen, ezt tudom, de egy garnitúra ágyneműre szükségünk van. Segítene ezeket megvásárolni?

– Nem – döbbenten néztek rá –, ugyanis több külföldi vevőnk volt már és szinte mindig felmerült ez a kérés, így készültem és az autóm csomagtartójában van elegendő ágynemű, huzat és néhány törölköző, amit fogadjanak el cégünk ajándékaként.

– Ez nagyon kedves öntől és örömmel elfogadjuk. Nagyon köszönjük.

Péter kiment az ügynökkel az autójához és segített neki becipelni a díszesen becsomagolt párnákat, paplanokat és egy csomó törölközőt. Az ügynök elköszönt és ketten maradtak, hogy megkezdjék új életüket. Még egy jó darabig üldögéltek a nappaliban a tengert nézve. Alig szóltak, mégis mindent megbeszéltek. Péter nagyon elfáradt, ezért megágyaltak és lefeküdtek aludni. Marcsi hamar elaludt, de Péter még sokáig forgolódott, aztán neki is sikerült elaludni. Nagyon furcsa álma volt. Mintha páholyból, kívülállóként nézett volna egy történetet, amiben felismert egy fiatal srácot: önmagát látta harminc év távlatából.

II. Első álom

Veszekedett hideg volt a csarnokban. A váróteremben sem volt sokkal melegebb és az órák óta tartó várakozásban teljesen áthűlt. Most ez a huzat a csontjáig hatolt, de összeszorította a fogát, hogy ne vacogjon, mert ez elég snassz lenne egy ifjú tengerésznek. Mert ő most már az, bár még sosem látta a tengert, sőt külföldön is alig volt, de már zsebében a kék kiskönyv, benne a csodálatos felirat: A VILÁG ÖSSZES ORSZÁGÁBA ÉRVÉNYES. Fél éve várt erre az útlevélre és lassan kezdett lemondani róla. A kisvárosban – ahonnan jött – már mindenki suttogott mögötte:

– Mit csinálhatott ez a gyerek, hogy nem is a rendőrök kérdeznek utána, hanem valami titkos hivatal?

Tényleg mindenütt szaglásztak utána, az iskolában, a gimnáziumban, az eddigi egyszem munkahelyén, még a barátai közül is megkérdeztek párat. Mindenre kíváncsiak voltak, mikor miket mondott, hőbörgött-e valamiért, szídta-e a rendszert, húsz évének minden múltja érdekelte őket. Persze a városka minden vénasszonya már mindent tudott, sőt el is ítélték, hisz biztos csinált valamit, mert „nem zörög a haraszt...”. Szívesen elmondta volna, sőt legszívesebben mindenkinek kikabálta volna, hogy ő tengerész lesz, sőt tengerésztiszt, hiszen felvették a főiskolára, de kár lett volna elrontani a pletykák izgalmát. Nekik ez jut, neki meg ott a tenger.

Kiment a vágányokhoz, bár a vonatnak még híre-hamva se volt, de néhány bennfentesnek tűnő és nagy batyukat cipelő ember szintén arra felé indult. Fogalma sem volt, hogy mit célszerű ilyenkor csinálni, így tette azt, amit a többiektől látott.

Mondták neki a Detertnél, hogy egy idősebb emberrel utazik együtt és majd az mondja neki, hogy hova kell menni. Nézegetett körbe, hátha rájön, hogy ki lehet az útitársa, mert elképzelése se volt arról, hogy fogják megtalálni egymást. Mindenféle bohém kinézetű embert megnézett, kicsit, óriást, kis csomaggal és nagy batyuval, de egyik sem nézett vissza rá. Látott közeledni egy halál elegáns, kifejezetten úriember kinézetű férfit a feleségével, aki határozottan ránézett, de elhessegette a gondolatot, egy tengerész nem nézhet ki így. Nyújtogatta a nyakát tovább, hátha meglátja az emberét, amikor megszólalt mellette az elegáns úriember:

– Jó estét tengerész! – a csomag kiesett a kezéből és megrogytak a lábai: látszik rajtam?

Aztán gyorsan összekapta magát, nehogy azt higgye bárki is, hogy megijedt, ez az összerezzenés tűnjön csak véletlennek. Mosolyogva állt előtte az egyáltalán nem matróz kinézetű úriember és kezét nyújtotta:

– Együtt fogunk utazni, ideje, hogy megismerkedjünk – bemutatkoztak egymásnak, bár az ifjú majdnem tengerész neve vacogósra sikeredett, csak másodszorra volt érthető.

Az első meglepetés után megnyugtatónak tűnt, hogy nem egy hozzá hasonlóan „tapasztalt” emberrel keveredett össze, így talán sima lesz az út.

Érdekes módon ahogy megjött az öreg, a vonat is beállt a vágányra. Felszálltak és hamarosan elindultak. És végre meleg volt. Égett az arca, orra, füle a hirtelen jött melegben, de nagyon jólesett. Az öreg higgadtan, apró utasításokkal igyekezett kellemessé tenni az utat.

– Ha minden csatlakozást elérünk, akkor holnap délutánra Várnában leszünk. Kétszer át kell szállnunk és ezek a vonatok nem a pontosságukról híresek. Próbáljon aludni, mert ha átszállunk a román és bulgár belföldi vonatokra, akkor jó, ha lesz ülőhelyünk, nemhogy aludni lehessen.

A srác megfogadta a tanácsot, no meg a hosszú fagyoskodás is sok energiát kivett belőle, hamar elszenderedett. Az első ébredése a határon volt. A magyarok diszkréten elkérték az útlevelét, nem kiabáltak, nem csapdostak. Amikor meglátták a vadonatúj tengerész útlevelet, cinkosan összekacsintottak az öreggel:

– Új a srác?

– Első pecsétes. Most megy az első útra.

– Na, jó utat és szerencsés hajózást! – ezzel be is fejeződött a vizsgálat, hiszen ezek tengerészek, dolgozni mennek.

Nem zaklatták őket tovább, kiélték magukat a többi utason. Bezzeg a román. Akkora lármával jöttek, mintha a vagont akarnák szétszedni. Ordítoztak, zörögtek, belerúgtak az ajtóba és nagyon lassan közeledtek.

– Valami balhé van? Mit ordítoznak ezek?

– Nem, ezek csak beszélgetnek. Ilyen a stílusuk – nyugtatta meg az öreg.

Végre odaértek és ezek tényleg röhégcseltek, beszélgettek, csak így ordítozva, bunkó balkáni stílusban, szotyolát köpködve. Nagy robajjal feltépték az ajtót és fennhangon karatyoltak valamit a saját nyelvükön. Mivel az öreg nyújtotta az útlevelét, a srác is odaadta az övét, de a román vámos vagy katona valamit tovább magyarázott a srácnak, aki elég értetlenül nézett rá, majd segélykérően az öregre.

– Azt kérdezik, van-e elvámolni valója? Remélem nincs?

– Nincs hát! Mit hoztam volna?

Az öreg odafordult a románhoz és románul válaszolt neki. Még egy kicsit elbeszélgetett velük, aztán elmentek.

– Maga beszél románul?

– Kénytelen voltam megtanulni, mert itt még a pilot sem beszél rendesen angolul. Meg aztán jobb, ha tudom, miről beszélnek.

– A hajón mindenki beszél angolul?

– Bizonyos szinten mindenki kénytelen, mert még az eszközöknek a neve is angolul van, hisz a hajózás hivatalos nyelve az angol.

A srác elgondolkodott, hogy lesz itt mit tanulni, atyaisten, mi vár még rá! Ismét elaludt és csak arra ébredt, hogy az öreg ébreszti.

– Átszállunk, siessen, mert késett a vonat.

Ahogy megállt a vonat, leugrottak és rohantak a másikhoz. Kicsit füstösebb, kicsit büdösebb volt a másik, de elérték és nem is voltak túl sokan ezen a gőzösön. Berendezkedtek a kupéban, több órás út lesz Szófiáig. Eseménytelenül eljutottak a bolgár határig.

Ismét jöttek a román egyenruhások. Zajongtak, köpködtek, pecsételtek és mire a vonat megállt a határon, végeztek is. Ahogy ezek leszálltak, megjelentek a bulgárok, akik még többen voltak, mint a román vámosok és ezek aztán tényleg igen morcosak voltak.

Ahogy kinéztek a vonat ablakán, látták a sok katonát, akik géppisztollyal egymástól 8-10 méterre álltak a vonat mellett. A srác átment a másik oldalra és kinézett ott is. A katonák ugyanúgy álltak ott is, de ott még kutyák is voltak velük. Volt, aki megpróbált leszállni, de a katonák azonnal visszazavarták nagy kiabálások közepette.

– Mi a fenét őriznek ezek ennyire?

Az öreg nem válaszolt, csak meghúzta a vállát. Látszott rajta, hogy nem szereti ezt a nagy katonásdit. A szokásos robajjal feltépték a fülke ajtaját és ezek is fennhangon mondták a magukét. Az öreg mindjárt angolul szólt hozzájuk, de a nagydarab bulgár lekicsinylően ránézett és tovább mondta a magáét. Odanyújtották az útlevelüket, a finánc elfogadta, de még mindig magyarázott valamit, amit az öreg nem értett. A két tengerész egymásra nézett, az öreg elég tanácstalannak tűnt, mire a fiatal intett neki, hogy nyugi és megszólalt oroszul:

– Beszél ön oroszul?

– Természetesen – vigyorodott el a bulgár.

– A kapitány elvtárssal – és az „elvtárst” jól kihangsúlyozta – a hajónkra utazunk, tengerészek vagyunk. Meg akarja nézni a csomagjainkat?

– Meg akartam, de így, hogy tudom, hogy tengerészek, már nem. Az én fiam is tengerész.

– Mi Várnába megyünk. A maga fia hol van?

– Ki tudja. Csak az a fontos, hogy megjöjjön. Mennem kell, jó utat!

Visszaadta az útleveleket és még az ajtóból is vigyorogva integetett vissza. Az öreg tengerész is megkönnyebbülve mosolygott:

– Nem mondta, hogy medveidomítással is foglalkozott már. Mit mondott ennek az embernek, hogy így megszelídült?

– Csak felhívtam a figyelmet rá, hogy mi „elvtársak” vagyunk és mellesleg tengerészek. Így ez a kettő hatott.

– Szerencse, hogy beszél oroszul. Miből gondolta, hogy ez a vadember is megérti?

– Ebből – és kimutatott a géppisztolyos katonákra – meg a sok vörös paszományból a ruháján.

Ezen aztán jót nevettek, mint aki egy csínyt követett el és csak ők ketten tudják, hogy mit. Egy nagy rántás után a vonat tovább indult Szófiába. Ott több mint egy órát várakoztak a szeles peronon. Az öreg benézett egy étterembe, de nem volt szabad hely, így ottmaradtak a csomagjaikkal.

Végre beállt a szerelvény és a srác nagyon hálás volt, hogy az öreg révén első osztályon utazhattak. Az a rengeteg batyus, zsákos ember odatódult a vagonokhoz és egymást taposva próbáltak mielőbb feljutni a kocsikba. Az egyetlen első osztályú kocsi első fele a feliratok szerint büfékocsi volt, de inkább köpködőre emlékeztetett. A kupékban nem sokan voltak, de az ajtót be kellett csukni, mert amikor egy-egy hegyiember elcsoszogott az ajtó előtt, akkor pillanatok alatt az ázott kutyára és a döglött lóra emlékeztető szag töltötte be a fülkét.

Kicsit keservesen, de végre megérkeztek Várnába. Ahogy kiléptek a vasútállomás épületéből, havat hordó hideg szél csapott az arcukba. Jól neki kellett feszülniük, hogy fel ne döntse őket. Az öregnek sikerült fogni egy taxit és csodák csodája, a sofőr beszélt olyan idegen nyelvet, amin megértették egymást.

– Elmegyünk először az ügynökségre, aztán ott megtudjuk, hogy hol van a hajó.

– Milyen ügynökségre?

– Hajózási ügynökség. Általában a hajóstársaságok ezeken az ügynökségeken keresztül szerzik a fuvarokat, ők intézik a kikötői engedélyeket és a hajó, meg a legénység ügyes-bajos dolgait. A Detertnek minden Földközi- és Fekete-tengeri kikötőben van ügynöke. Sokszor fog még örülni nekik, mert a leveleket is ők hozzák.

Közben a taxi leparkolt egy nagy sárga épület előtt.

– Megjöttünk, várjon meg itt kint, igyekszem gyorsan jönni.

Ez a gyorsaság majd egy órásra sikeredett és a taxis már kezdett türelmetlen lenni. A fiú egyre jobban izgult. Mindjárt megláthatja a tengert. Vajon milyen lesz? Az biztos, hogy pálmafák, szikrázó napsütés és fürdőruhás lányok nem nagyon lesznek, vagy ha igen, akkor még tavalyról, akik odafagytak. Érdekes, hogy egy képet sem látott, amin a téli tengert mutatták volna. Lehet, hogy az nagyon ronda? Kiderül mindjárt, ha megjön az öreg. Már csak addig kell kivárni. Végre megjött, hóna alatt egy köteg papír, a kezében meg egy csomag.

– Mehetünk. A hajó kint áll horgonyon a parttól kb. 5-6 mérföldre. Kellett szereznem egy csónakot, ami kivisz bennünket. Elhoztam a leveleket is, hadd örüljenek a fiúk az otthoni híreknek.

– Nem a kikötőben áll a hajó?

– Nem, a kikötő tele van és vár kint a sorára.

– De 5-6 mérföld az majdnem 10 kilométer! Az nagyon messze van! Ilyen hosszú a sor?

– Nem sorban állnak a hajók, hanem ott jelölték ki a várakozóhelyét a mi hajónknak. Egyébként nem tudom, mikor kerülünk sorra. Ma biztos nem, ezért megyünk ki csónakkal.

Közben odaértek egy hatalmas sorompókkal lezárt kapuhoz, ahol vagy fél tucat fegyveres katona ácsorgott. Az egyik odajött és elvette az öregtől a kinyújtott útleveleket, meg még valami papírt. Belenézett, aztán bevitte egy kis helyiségbe, majd pár perc után kijött, átadta az iratokat és intett, hogy húzzák fel a sorompót.

A taxi elindult és ahogy kihajtott az épületek közül a srácnak szeme-szája tátva maradt. Ekkora hajókat nemhogy nem látott még, de nem is hitte volna el, hogy léteznek. Ott magasodtak közvetlen a part mellett, szinte érintésnyire mentek el mellettük. Megpróbálta lehúzni az ablakot, hogy lássa hol végződnek ezek az óriások, de az öreg hátraszólt:

– Láthatja még őket eleget, most ne húzza le az ablakot, hideg van.

Dühösen odanézett az öregre, de aztán visszahúzta az ablakot és csak a nyakát tekergette, hátha megláthatja, hogy meddig tartanak felfelé ezek a hajók.

A taxi hatalmas gödrökön, vasúti síneken és egyéb akadályokon átvergődve egy hosszú mólón hajtott kifelé. A legvégén már csak apró hajók és csónakok voltak kikötve. Itt megálltak, az öreg kifizette a taxist és előcibálták a csomagjaikat. A fiú eddig csak a hajókat nézte, de most, hogy elment a taxi, átnézett a másik oldalra.

Ott volt a tenger.

Csúnya, szürke, haragvó, hatalmas hullámokkal. Itt a szél kétszer olyan erősen fújt, mint a városban és már nemcsak a havat csapta a képükbe, hanem a felcsapódó tajtékot is. Hát ez bizony kiábrándító volt. Elsőre így látni a tengert olyan volt, mint egy csodaszép lányt másnaposan és hányásszagúan megismerni.

Lázasan járt az agya: „Beszélt itt mindenki hülyeséget a tenger kékjéről, ennek szürkéje van, nem kékje! És mekkora hullámok! De az biztos nem lesz igaz, hogy halálra fogom unni magam, mert ekkora hullámokban tutira nem lehet unatkozni. És monumentális ez a víz, ez tényleg végtelen! Nem lesz ez olyan rossz, majd megszokom a szürkeséget. Csak izgalmasabb lesz, mint otthon autót javítani! Jó lesz ez, jónak kell lennie....” Az öreg veregette meg a vállát:

– Indulnunk kell, vár a csónak.

– És hol a hajó?

– Ott kinn – és arra mutatott, ahol nem is látszott semmi.

– Ott, nézzen arra, amerre mutatok.

– Az a kis pont?

– Az bizony. Kicsit messze van.

– És mivel megyünk ki ilyen messzire?

– Ezzel a csónakkal – és ismét oda mutatott, ahol nem volt semmi.

Oda kellett menni a rakpart szélére, hogy a kis csónakot látni lehessen.

– Ezzel oda ki, ekkora hullámokban?

– Ezzel bizony. Na, pakoljon, indulunk.

Most jött el az a pillanat, amikor megbánta, hogy nem késte le a vonatot. Jó, ő számított egy-két kalandra és kereste is azokat, de ez olyan őrültség, amit nem lehet megúszni. De ugyanakkor itt van ez az öreg tengerész, aki biztos, hogy nem itt akar öngyilkos lenni és valószínűleg mindent tud a tengerről, amit tudni érdemes. Ha az öreg bele mer vágni ebbe a kis csónakázásba, akkor ha ő nem megy, akkor gyáva. Ezt pedig őróla még nem mondta senki. Fogta a csomagokat, beadogatta a csónakba és ő is beszállt.

– Indulhatunk! – és büszkén ránézett az öregre: legyőztem magam és így én vagyok a győztes – mondta a szeme.

Elindult a kis lélekvesztő, ami a Dunán kishajónak számított volna, de hát ez nem a Duna. A csónak orra hol égnek állt, hol a víz alá akart bújni. A cseppnyi felépítménybe a csónakos mellé beállt az öreg, így a srác már nem fért be. Tető ugyan volt felette, de oldalt nyitott volt, így az összes vízpermet őt áztatta, de úgy kapaszkodott, hogy észre sem vette.

Végtelen hosszú ideig csak mentek, mentek, küszködött a kis csónak a szembeszéllel, meg a hullámokkal. Aztán lassan elkezdett nőni a pont és már hajó formája volt. Már látszott, hogy a hajótest szürke, hátul van a fehér lakórész és nagy sárga árbocai vannak.

Mikor már jó látótávolságban voltak, a felépítmény korlátjánál alakok kezdtek gyülekezni. Mire közel értek, már tele volt emberekkel a hajó oldala, talán húszan is lehettek.

A kis csónak megpróbált a hajó mellé állni, de hamar kiderült, hogy ez nem lesz egy egyszerű mutatvány. Amikor jól megközelítette, a következő hullám mindjárt neki is nyomta és a csónak oldalán lógó ócska autógumik csikorogva jelezték, hogy nem bírják sokáig. A következő pillanatban egy másik hullám vagy két méterre elvitte a csónakot, ez megint nem volt egy jó pozíció, hogy elkapják a hajóról lelógatott kötélhágcsót.

A csónakos ismét nekifutott és a srác elkapta a hágcsót az egyik kezével, másikban a bőröndje, az egyik lábával próbált támaszt keresni a hágcsón, de a csónak ismét elkezdett távolodni. Na ekkor ismét kiverte a víz.

Egyik keze ottmaradt a hágcsón, a másikban lógott a bőrönd a víz felett és egy lába is kalimpált, mert támaszt hiába keresett, de a másik lába a csónakon maradt. Ott lógott a víz felett, mint egy elfuserált híd és közben azon járt az agya, hogy milyen hideg lehet ez a víz, amibe rögtön beleesik és a kabátja is rögtön megszívja magát vízzel, amitől biztos, hogy elmerül, de ha elengedi a bőröndöt, még egy váltás gatyája sem marad.

Mire ezt végiggondolta, a csónakot a hullám ismét nekilökte a hajónak és ő visszanyerte az egyensúlyát. Ahelyett, hogy elindult volna felfelé, visszalépett a csónakba és nagyon tanácstalanul nézett felfelé, aztán az öregre. Ha ő nem tud átmenni, az öreggel mi lesz?

– Engedjék le a járót és két ember segítsen az átszállásban! – kiáltott az öreg és fent a hajón egyből sürgés-forgás támadt.

Köteleket oldottak és feszítettek, amitől a korlát oldalán megmozdult, majd vízszintesbe fordult egy valami és a vége elkezdett lefelé ereszkedni. Viszonylag gyorsan kiderült róla, hogy ez egy lépcső, ami lenyúlik majdnem a vízig. Ahogy kinyílott az összecsukott szerkezet nem csak a lépcsőfokok váltak láthatóvá, de alul és felül is volt rajta egy kis pihenő, amin elfért két-három ember. Az alsóra azonnal le is ment két tengerész, hogy segítsen az átszállásban. Most aztán a csónakos kezdett el hőbörögni és kézzel-lábbal magyarázta, hogy összetöri a csónakját a járó.

Való igaz, hogyha a hullám nem a sima hajóoldalnak nyomja a csónakot, a gumik nem tudják tompítani az ütközést és vagy az oldalát szakítja be, vagy a felépítmény törik össze. De az öreg hajthatatlan maradt. Kicsit komplikáltan – ez a kezes-lábas magyarázatoknál gyakori – elmagyarázta a csónakosnak, hogyha a csónak elejét és hátulját is megfogják egy kötéllel, akkor a motor járatásával meg tudja feszíteni úgy a csónakot, hogy át tudnak szállni. Nagy nehezen megértette és az öreg pár szóval felkiabálta a tengerészeknek is, hogy mi a terve. Érdekes, azok rögtön tudták mire gondol.

A csónak elfordult a hajótól és tett egy tiszteletkört, hogy jobb pozícióba kerüljön. Amint ismét a hajóhoz közelített, most már hátulról, felhangzott egy „hahó” kiáltás és a bulgár a kormányt otthagyva a csónak orrába ment. A hajóról már röpült is egy labda, ami egy vékony kötelet húzott magával. A fickó ügyesen elkapta és szédült gyorsasággal elkezdte behúzni. A vékony kötél végére egy vastagabb kötél volt kötve, ezt húzta be a vékony segítségével és egy mozdulattal rögzítette a csónak orrán, aztán futott vissza, mert érkezett a következő kötél, de azt a csónak végéhez akasztotta.

Mikor meg volt a rögzítés elkezdett távolodni a hajótól, de nagyon lassan járatta a motort. A hajón viszont mindkét kötelet teljes erővel húzták befelé, amitől a csónak lassan ismét a hajóhoz kezdett közeledni.

Mikor már elég közel volt, a csónakos erősebb gázra kapcsolt és kifelé kormányzott, a fiúk pedig tovább feszítették a köteleket, amíg a csónak csak alig egy méternyire került a járótól és tényleg stabilnak tűnt a távolság.

Ekkor már két tengerész ott állt a lépcső alján, készen arra, hogy segítsen átszállni. Először a csomagokat dobták át, amit ők azonnal továbbítottak a fedélzetre, aztán jött az öreg. Könnyen, lágyan, mondhatni elegánsan, szinte csak átlépett és rögtön fel is ment a lépcsőn. Látszott, hogy az ő lába alatt már több évtizede mozog a talaj. A srác is ugrott, de hogy biztos legyen a dolog, erős kezek azonnal megragadták és a biztonságos fedélzetig kísérték. Mikor mindketten felértek, az öreg egy tekintélyesebbnek látszó, de mindenképpen jobban öltözött kis csoporthoz vezette a srácot:

– Itt az új deckboy, kadét, felvették a főiskolára, kötelező hajózását fogja nálunk tölteni – mutatta be.

– Én vagyok a Barba. Remélem jó matróz, aztán még jobb tiszt lesz belőled – és jól megrázta a kezét.

Ő már tényleg öreg volt, talán a hatvantól sem volt már igazán messze, de katonás, egyenes tartása volt és nem látszott igazán szigorúnak.

– Én a Kápó vagyok, a gépészek főnöke – nyújtotta kezét egy tagbaszakadt, nagydarab ember.

– Pista vagyok, a másodtiszt, szevasz! – ő sokkal fiatalabb volt, de komoly embernek látszott.

– Szevasz, Laci vagyok a harmadik tiszt! – ő volt a tisztek között a legfiatalabb.

Szikár, izmos, fekete hajú és nagy harcsabajszú, a harmincon innen lévő, nevető szemű srác volt. Kettévált a társaság. A tisztek az öreggel előre vonultak, a többiek pedig közrekapták a srácot és ezer kérdéssel árasztották el. A kérdések többségére nem tudott válaszolni, de talán nem is ez volt a lényeg, hanem csak szólni róla.

Ez nem egy csivitelős kérdezősködés volt. Egy-két kérdésről érződött, hogy a gazdája az elhangzott három mondattal mára ki is beszélte magát. Majd holnap jöhet a következő három. Itt idő rengeteg van és van egy nagy hallgató, a tenger.

– Tocek, vezesd a srácot a Tanár úr kabinjába, ők lesznek együtt! – szólt a fedélzetmester egy matróznak.

A fedélzetmester, azaz a bootsman, tényleg az öregek közé tartozott a hajón. A Barba és ő voltak a legöregebbek, csak annyi különbséggel, hogy a Barba eljutott a csúcsra, Sanyi bácsi – így hívták a bootsmant – viszont még igazán fedélzetmester sem lett, mert csak megbízott volt és nem kinevezett. Ő úgy gondolta, mindent tud, amit a hajóról tudni érdemes, de a főnökség elvégeztetett volna vele még egy-két tanfolyamot, amire nem volt hajlandó. Így aztán maradt hajóács és csak esetenként, átmenetileg lehetett bootsman, bár nagyon vágyott rá.

Talán ezért is utálta szívből a kadétokat, mert tudta, hogy csak idő kérdése és a tejfölösszájúak – mert így nevezte őket – a főnökei lesznek. A srácnak is adhatott volna egy másik kabint, ami nem a legutolsó, talán tágasabb, talán nem mozog annyira és nem hallatszik be a kormány mozgása, de az ő elve az volt, hogyha őt kibírja, nem adja fel, csak akkor érdemli meg, hogy tiszt legyen. Ő mindent megtanított, amit meg lehetett tanulni, de csak egyszer mondta el szívesen, másodszorra már személyes sértésnek vette, ha nem tudta a delikvens. Képtelen volt ezekkel a fiúkkal emberi hangon beszélni, főleg, ha észrevette, hogy rettegnek tőle. Ezt szinte élvezte, mint egy hajcsár a gályán, ordítva parancsolgatott. Minél jobban rettegtek tőle, annál jobban ordított. Ilyenkor látszott rajta az elégedettség, de bármennyire igyekezett, a gyűlölet nem ült ki az arcára, mert azért ő nem volt gonosz, inkább csak irigység és némi keserűség tette, hogy megpróbálta a nagyhatalmú kegyetlen embert eljátszani. A matrózok többsége szerette, sőt tisztelték is, mert tényleg sokat tudott és sokukat tanított közülük. Érdekes módon aki simán csak deckboy volt, azt úgy tanítgatta, mintha a saját fia lenne, így aki az ö tanítványa volt, az tűzbe ment érte.

Tocek lekísérte a srácot a fedélközbe, ahol a legénységi kabinok voltak. Ahogy a lépcsőn leértek, jobbra a hajó eleje felé a gépészek kabinjai voltak körbefogva a gépház feljáratát. Balra, a hajó vége felé voltak a matrózok kabinjai.