részlet

A könyv az alábbi kiadvány fordítása alapján készült:
Simon Mockler – The Dark that Doesn’t Sleep

Copyright © Simon Costart-Mockler, 2023

Első Amerikai kiadás: Pegasus Books, 2023

Fordította © Rohánszky-Nagy Réka

Szerkesztette: Zombori Andrea

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Tördelés és borítóterv: Sólyom Melinda

Borítóterv: © Dan Mogford

Borítófotók: #350914446 © kuzenkova | stock.adobe.com,

#355015980 © max5128 | stock.adobe.com

A könyv egyetlen része sem felhasználható, tárolható adatbázisban, vagy továbbítható bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikusan, mechanikusan, fénymásolással, hangfelvétellel vagy más módon – a kiadó kifejezett írásos engedélye nélkül.

ISBN 978 615 6326 30 0

Megjelent 2023-ban a Gingko Kiadó gondozásában

2100 Gödöllő, Kelemen László u. 28/a

Tel: +36 30 408 1183

Felelős kiadó: Zombori Andrea és Rohánszky-Nagy Réka

Louis-nak és Penelope-nak

1 WALTER REED KATONAI KÓRHÁZ, WASHINGTON D. C. 1967. december 27., hajnali 2 óra

A szoba ragyogóan ki volt világítva. A halványkék falak fehéren izzottak, a fekete padlólapok pedig úgy csillogtak és hullámoztak, mint a tó vize. Papírgirlandok és fakó hópelyhek lógtak a mennyezetről, a sarokban pedig egy karácsonyfa álldogált szerencsétlenül előredőlve, de valami csodával határos módon mégsem billent fel. A szoba közepén lévő rozoga műanyag asztalnál két férfi ült egymással szemben, de szemmel láthatóan egyikük sem szívesen volt ott.

Jack Miller tekintete a kései óra ellenére éberen és tisztán csillogott. Lénye nyugalmat sugárzott, de ő mégis bizalmatlannak tűnt. Ruházata elegáns volt, nagy, nehéz, ízületi gyulladástól megmerevedett jobb öklét ritmusosan összeszorította, majd elengedte. Kezének súlya alatt az asztal még ingatagabbnak látszott. A férfi, hogy fájdalmát enyhítse, megdörzsölte az ujjperceit, majd az előtte lévő üres papírlapról a vele szemben ülő alakra pillantott.

Connor Murphy közlegény arcát és kezeit kötés borította. Fejbőrének azon részei, amelyek kilátszottak a géz alól, vagy rózsaszínűek és sebesek voltak, vagy feketén, elszenesedetten csillogtak. Már a látványa is fájdalmat okoz, gondolta Jack. Szerencsétlen fickó. A nővérek azt mondják, hogy olyan őt etetni, mintha egy csecsemőt először kínálnának szilárd étellel az anyamell után.

– Hogy bírja a fájdalmat? – kérdezte Jack.

Connor megvonta a vállát.

– Hogy festek? – súgta.

– Úgy, mint aki iszonyúan szenved – válaszolta Jack. – Iszik egy kortyot? – előhúzott egy laposüveget a zsebéből, és a férfi felé nyújtotta. Connor megrázta a fejét. – Igaza van, azt hiszem, nem lenne jó ötlet összekeverni a gyógyszerekkel. Gondolom, egy cigi sem jöhet szóba. Nem bánja, ha én rágyújtok?

– Csak nyugodtan – felelte Connor. Jack odakoppintott az asztalhoz egy csomag Lucky Strike-ot, kihúzott belőle egy szálat, és a szájához emelte. Aztán Connorra nézett, és meggondolta magát. Visszatette a cigarettát, majd a csomagot visszasüllyesztette a zsebébe.

– Kezdjük az elején, rendben? – mondta.

– Nem emlékszem az elejére. Ezt már elmondtam nekik.

– Akkor kezdjük valahol máshol. Induljunk messzebbről. Egy másik pontról.

– Egy másik kezdőpontra gondol?

– Igen. Például arra, amikor megérkezett a bázisra. Tizenkét hónapot töltött ott a baleset előtt.

– Nem nagyon tudok mit mondani – szólt Connor.

Jack megköszörülte a torkát. Nincs sok mesélnivalója, gondolta. Ragaszkodtak hozzá, hogy még aznap este New Yorkból Washingtonba repüljön, hogy megpróbáljon szót érteni ezzel a fickóval, aki nem emlékszik semmire, amiről beszélni szerettek volna vele, amire viszont emlékszik, azt nem akarja megosztani velük.

– Milyen volt olyan távol lenni az otthonától? – kérdezte Jack.

Connor felsóhajtott.

– Fehér. A vidék teljesen lapos. És a hideg. Az vág.

– Kemény küldetés lehetett.

– Hát, igen – motyogta Connor. Megrázta a fejét, miközben a tekintete egyik bekötözött kezéről a másikra siklott. Jack felemelte a tollat, és a jegyzettömb fölé tartotta. Fehér – írta néhány pillanatnyi gondolkodás után a harmadik sorba. Connor tekintete a jegyzettömbön pihent. Jack aláhúzta a szót, és letette a tollat.

– Nyáron nincs éjszaka. Télen meg nincs nappal ilyen messze északon. Biztos eltartott egy darabig, amíg megszokta.

Connor megvonta a vállát.

– Többnyire a föld alatt voltunk. Télen csak azért mentünk ki, hogy ellenőrizzük a szellőzőket. Lekapartuk a jeget. Az antennákról is.

– És maga… építőmunkát végzett? Karbantartást?

– Azt csináltam, amit az őrmester parancsolt.

– Szóval maga irányította a karbantartási munkálatokat a bázison. A nap közepén is koromsötét volt. Se naplemente, se hajnal. És a munka. Hosszú munkaidő. Nagy volt a nyomás, hogy végezzenek, mielőtt a jég megmozdul. Félő volt, hogy kifutnak az időből. Alvás nélkül. Nehéz lehetett.

Connor megborzongott.

– Nem emlékszem – mondta.

– Maga olyan természetjáró típus, ugye? Wyomingból jött – mosolygott Jack. Connor nem válaszolt. Jack előrehajolt. – Egy farmon nőtt fel. Javítgatott ezt-azt. A hosszú nyarakon kint rohangált a szabadban. És most ott kellett dolgoznia a jég alatt, a három hónapig tartó éjszaka kellős közepén. Kemény lehetett.

Connor megvonta a vállát.

– Wyomingban is rettenetesen hideg van télen.

– Ez igaz. És a maga előélete… hogy is mondják? Példaértékű. Tudja, mit jelent az, hogy példaértékű?

– Persze, hogy tudom. Nem vagyok hülye.

– Igen, bocsánat. Nézze, muszáj többet megtudnunk a tűzről. Két fickó meghalt. Csak maga maradt életben. És ők borzalmasan szenvedhettek. Úgy értem, persze maga is. Maga tudja, milyen érzés lehetett, de ők… ők nem jutottak ki onnan. Ők megsültek abban a szobában. El sem tudom képzelni. Nem is akarom.

Connor az asztalra meredt, de a tekintete a távolba révedt. Köhögött egyet. A teste remegett.

– Próbáltam segíteni – suttogta.

– Azt hittem, nem emlékszik.

– Nézzen csak rám – tartotta fel a kezét Connor. – Biztosan próbáltam… Meg kellett hogy próbáljam…

– Senki nem hibáztatja magát. Ez egy kemény kiküldetés volt. Azért vagyok itt, hogy segítsek magának felidézni a balesetet. Segítek feldolgozni a történteket, és elfogadni az új helyzetet.

Connor szipogott egyet, és félrenézett.

– Egy nagy lószart – motyogta. – Csak szüksége van egy bűnbakra a jelentéséhez. Maga még csak nem is katona, ugye? Ebben a ruházatban biztosan nem. Kinek dolgozik?

Jack hátradőlt a székében.

– Azért vagyok itt, hogy támogassam a felépülését. Ahogy magának is mondták. Kérem, mesélje el, amire emlékszik – mondta szelíden.

– Mondtam már, hogy nem emlékszem – Connor megvakarta a karját a bekötözött kezével. – Nővér! Egy ápolónőre van szükségem! Nővér! Gyógyszert kérek! A fenébe…

Jack elfordította a fejét. Az ajtó kinyílt, és egy nő lépett be rajta. Valamilyen sárga folyadékot öntött egy papírpohárba. Éppen fel akarta emelni Connornak, de a férfi elhessegette, majd a poharat óvatosan a két bekötözött keze közé vette, és lassan az ajkához emelte. A folyadék egy része az álla köré tekert fehér kötésre csorgott.

– Most aludni akarok – közölte. – Aludnom kell. Be kell csuknom a szememet.

2 LANGLEY, B BLOKK December 27., hajnali 4 óra

Jack töltött magának egy csésze kávét, és körülnézett az igazgatóhelyettes irodájában. Minden pont úgy volt, ahogyan emlékezett rá, csak ezúttal még nagyobb volt a rendetlenség. Az akták halmokban álltak a könyvespolcokon és a szekrényeken. Az íróasztalon is kupacok gyülekeztek, mintha csak a lehető legapróbb munkaterületet kívánták volna szabadon hagyni. A falon ott volt a kötelező katonai fénykép, amellyel a CIA rangidős munkatársai bizonyítani akarták, hogy egyszer tényleg elsütöttek egy fegyvert valakire. Jack a fényképen szereplő személyek felét ismerte. Ugyanabban a szakaszban szolgált a háborúban, és ismerte az íróasztal mögött ülő férfit, Paul Cotyt is, aki most húsz évvel volt idősebb és több mint tíz kilóval nehezebb is, mint a fotón.

– Mit gondolsz? – kérdezte Coty. – Te hiszel neki?

– Hazudik – válaszolta Jack, miközben annyi tejet tett a kávéba, hogy épp lehűljön. Aztán egy hajtásra kiürítette a csészét.

– Honnan tudod?

– Két okból. Először is, ő az egyetlen, aki életben maradt, másrészről pedig, mert ő az egyetlen, aki életben maradt.

– Haha. Ne legyél már ilyen vicces. Túl öreg vagy már ehhez – mondta Coty.

– Napjaim nagy részét azzal töltöm, hogy hallgatom az emberek hazugságait. Sokszor maguk sem tudják, hogy hazudnak. Csak azt mondják, amit igaznak gondolnak. A fejükben ez a két dolog nem válik el egymástól. Amikor valaki a pszichiáterével beszél, soha nem az igazsággal kezdi a mondandóját. Ő sem más. A kérdés csak az, hogy miért hazudik. Van alaprajz a bázisról? Szeretném látni.

Coty bólintott, kinyitotta az egyik aktát, és helyet csinált az asztalon. Óvatosan, a gyűrődéseket kisimítva hajtogatta szét a papírt, mint egy vászonterítőt.

– Hatalmas terület – jegyezte meg Jack, miközben lesöpörte a régi cigarettahamut az alaprajzról, és rosszallóan ráncolta a homlokát, amikor az szürke foltot hagyott maga után.

– Ez átlagos méretnek számít – válaszolta Coty. – A hadseregnek Nyugat-Németországban és a Csendes-óceánon nagyobb bázisai is vannak.

– De azok nincsenek a föld alatt, itt több mint harminc kilométernyi alagút lehet.

– Ez nagyjából stimmel. ’59 nyarán kezdtek el ásni. Még a tél előtt beköltöztek, és egészen ’66-ig dolgoztak, amikor is rájöttek, hogy a jég túl instabil.

– Mikor építették be a reaktort?

– Körülbelül egy évvel azután, hogy nekikezdtek a projektnek.

– „Jégféreg projekt” – olvasta Jack az alaprajz szélére nyomtatott szöveget. – Ki találja ki ezeket a neveket? A mi megégett fickónk csak egy egyszerű mérnök és karbantartó volt, igaz?

– Így van. Nem volt tagja a rakétairányító személyzetnek és kutató sem volt.

– Aha – szólt Jack, és megdörzsölte az állát. – Ezek itt a lakóterek? – Tömzsi mutatóujjával elidőzött a tervrajz bizonyos része fölött.

Coty bólintott.

– És itt történt? – kérdezte Jack, az alagúthálózat közepéhez közel eső, „generátor” feliratú szakaszra mutatva.

– Itt találták meg a holttesteket. Connor kint volt az alagútban. Már csak ők hárman voltak a helyszínen. Mindenki mást már korábban evakuáltak. Az ott az étkezde. Itt vannak a pihenőszobák. Zuhanyzók, kápolna, színház, és minden más, amit a kényelem érdekében beépítettek ide. Mint bármely, átlagos bázison.

– De mindez a jég alatt – mondta Jack.

– Pontosan.

– A jég alatt, ami ráadásul mozgásban van.

– Igen.

– Azt hinné az ember, hogy ezt tudták előre.

– Tudták hát. De azt hitték, hogy tűréshatáron belül van. De ilyet még soha senki nem csinált – felelte Coty.

Jack a homlokát ráncolva megdörzsölte a kezét.

– Elfogadható toleranciaszint. Azt hiszem, a feleségem írt ilyesmiket nekem annak idején a házassági évfordulónkra. Csodálkozom, hogy sikerült titokban tartaniuk. – Coty kaján vigyorral az ajkán nézett vissza rá. – Oké, azon vagyok igazán meglepődve, hogy ilyen sokáig sikerült titokban tartaniuk – tette hozzá Jack.

Coty az ujjával megkopogtatta az asztalt, aztán így szólt:

– Fújtak egy komplett PR-buborékot, amikor a bázist építették; az egészet úgy állították be, mintha a jégmagon végeznének kutatást. Egy Owen Stiglitz nevű tudományos tiszt vezette a programot. Ő az egyik halott. Ezenkívül rövid és hosszú hatótávolságú ballisztikus rakétákat tartottak bevetésre készen Oroszország ellen. A jég mozgása miatt azonban az alagutak instabillá váltak, és nem voltak többé biztonságosak, ezért le kellett fújni a programot. Akarsz még egy kört Connorral? Délben tájékoztatnom kell a főnököt.

– A pasi morfiumot kapott, néhány órára kidőlt.

– Ne várj túl sokáig, mielőtt visszamész hozzá. Ha reggel kilencig nem kel fel, akkor szólj a nővérnek, hogy adjon neki valamit, amitől magához tér. Tessék, ezeket nézd meg. – Coty felemelt egy halom aktát az asztaláról, és átadta Jacknek. – A bázisra érkező és onnan távozó gépek repülési naplója, tizenkét hónapra visszamenőleg. Rádióbeszélgetések és időjárás-jelentések. Fényképek a tűzkárokról. A baleseti jelentés. És képek Connorról, Stiglitzről és a másik áldozatról. A fickó neve Henry Carvell. Ez minden, amit hirtelen össze tudtunk szedni. Amint beérkeznek a részletes háttérinfók, szólok.

Jack átvette az aktákat.

– Hol fogok megszállni?

– A Willardban. De egyelőre még nem mész oda. Itt találtam neked egy szobát, az alagsorban. Nem akarom, hogy bárki is tudomást szerezzen erről az egészről.

3 LANGLEY, B BLOKK, ALAGSOR December 27., reggel 6 óra

Jack elhagyta Coty irodáját, és hívta a liftet. A folyosón a lámpák hátborzongató, sivító hangon, percegve zümmögtek, mintha azt gondolnák, hogy senki sincs a közelben. Coty előző este hívta őt a New York-i lakásán. Megkérdezte… vagyis inkább arról tájékoztatta, hogy van egy munka a számára. Egy más jellegű feladat. Nem a szokásos pszichológiai értékelés, amit általában az Ügynökségnek végez.

Jack kíváncsi volt, mi lehet az. A magánklinikáján az ügyfelei közt voltak gazdag, paranoiás öregek, a New York-i Állami Kórházból hozzá irányított betegek, és egy-két színész, akik már nem kapták meg a szokásos szerepeiket. A Cotynak végzett munkája más volt. Átnézte a terepen dolgozó ügynökökről és elemzőkről készült jelentéseket, és megjósolta a jövőbeli viselkedésüket. Felmérte a gyengeségeiket és az erősségeiket. A zsarolásra, erőszakra, befolyásolásra való fogékonyságukat.

Cotyt már több mint húsz éve ismerte. A csendes-óceáni átkelés közben szövődött kötelék a pályafutásaik különbözősége ellenére is megmaradt. Idővel ez a barátság egyfajta fárasztó, kölcsönös függőséggé alakult. Jack értékelte a munkát, amit Coty küldött neki, sőt, jobban élvezte, mint amennyire ezt beismerte volna; szerette, ha szükség van rá, különösképpen mióta a felesége meghalt. Coty a sajátján kívül nehezen hagyatkozott bárki más véleményére, de Jackben megbízott. Jack megértette, min mehetnek vagy mentek keresztül az ügynökei, és hogy ez milyen hatással lehet rájuk. Tisztában volt vele, hogy milyen érzés a harc; nemcsak a zaj és a veszély, hanem a végtelen várakozás és megfigyelés órái is. Tudta, milyen meghúzni a ravaszt, és látni, ahogy egy ember elesik. Tudta, hogyan kell együtt élni az emlékekkel, de nem belefulladni azokba. Legalábbis legtöbbször tudta. Jack mindig a harc felé futott, nem pedig el, előle. Ösztönösen így cselekedett, és Coty tisztelte őt ezért.

A Jack által készített jelentések közvetlenül Cotyhoz kerültek, nem az ügynökökhöz, és Cotytól isten tudja, hová vándoroltak tovább. Egy bizottsági ülésre vagy fegyelmi meghallgatásra. Esetleg egy zárt iratszekrénybe Langley egyik alagsori szobájába, valószínűleg nem messze attól a helyiségtől, ahová Coty most küldte, hogy felkészüljön a Connorral való következő találkozóra.

Jack hátranézett. Biccentett, ahogy két férfi, akiknek a beszélgetéséből csöndes komolyság áradt, elhaladt mellette. Cipőjük tompa koppanását elnyelte a végtelen folyosó.

A lift megérkezett. Jack lement az alagsorba. Rögtönzött irodájában egy íróasztalon és egy széken kívül nem sok minden volt. Felkapcsolta a villanyt. A mennyezetről lelógó magányos izzó nem csökkentette a félhomályt, viszont a szobában égett porszag lett. Felkapcsolta az asztali lámpát is, amitől párás, sárga fénykör jelent meg a sötét faasztalon. Az aktákat letette a lámpa mellé, és a kabátját a szék háttámlájára akasztotta. Kigombolta a mandzsettáját, majd feltűrte az ingujját. A bal karján a bőr sima volt és rózsaszínű. Nem nagyon érzett vele semmit. Bőrátültetés. Egy autóbaleset után volt rá szükség, még ‘52-ben. Az a baleset vette el tőle a feleségét.

Connorra gondolt, ahogy a férfi a kórházban feküdt, és erről eszébe jutott a lassú műtéti folyamat, amelynek során eltávolították a bőrt a combjáról, és átültették a karjára. Felrémlett, hogy az oldalán kellett aludnia, és hogy a morfium tompította a fájdalmat, de az elméjét felizzította és szabadon engedte szárnyalni.

Újra előjött az az emlék is, ahogy a tompa érzés mögött ott lüktetett az a kitartó, pengeéles felismerés, hogy az a személy, aki a legfontosabb volt számára, nincs többé.

Volt némi fogalma arról, min mehetett keresztül Connor, és min kell majd még keresztülmennie. Elővette a lapos üvegét és a cigarettáját, és hamutartó után kutatott a fiókokban. Miután talált egyet, rágyújtott, majd óvatosan levette az óráját, egy ütött-kopott Grand Seikót, amit még a feleségétől kapott nászajándékba. Végigsimított a hátlapján olvasható feliraton, megtapogatta a kandzsi írásjegyek finom mélyedését. A japán mondás eredetileg így szólt: „A virág előtt gombócok”. A szükségletek előbbre valók, mint a vágyaink. A felesége, akivel Tokióban találkoztak a japán fegyverletétel után, ezt átírta „Gombóc és virág”-ra. Amikor egy város éhezik, akkor is táplálni kell a lelket, magyarázta a nő. Reményre mindig szükség van.

Ez hasznos lecke volt. Connornak is meg kell tanulnia, ha életben akar maradni. És meg kell tanulnia igazat mondani. Megbízni Jackben. Az órát az asztalra tette, és kinyitotta az aktákat. Repülési naplók, nyilatkozatok, időjárás-jelentések. Átfutotta őket, a baleseti jelentést kereste. A jelentés rövid volt, csak egy összefoglaló:

A tűz a 7-es alagút „A” generátorházában keletkezett. Oka ismeretlen, a balesetet feltételezhetően a generátor meghibásodása és az üzemanyagraktárak későbbi kigyulladása eredményezte. Az első vizsgálatok szerint a katalizátorok jelenléte miatt a tűz rendkívül gyorsan terjedt, így a két férfinak esélye sem volt elmenekülni. Az ajtó zárszerkezete meghibásodhatott. Jelentős károk keletkeztek a kabin faszerkezetében is. A környező alagút jégfalai és padlója is jelentős hőkárt szenvedett, ami az alagút tetejének részleges beomlását okozta. Az alacsony külső hőmérséklet és az egység elszigeteltsége következtében a tűz nem terjedt tovább a fülkén kívülre.

A tűz keletkezésének becsült időpontja december 2. A három férfi hét nappal korábban rekedt a bázison. A mentőegység érkezésekor a tűz még mindig parázslott. A dögcédulák vizsgálata alapján a két holttestet beazonosították. A két halott dr. Owen Stiglitz tudományos főtiszt és Henry Carvell őrmester voltak. A halál oka valószínűsíthetően a fulladás és a súlyos égési sérülések kombinációja volt. Connor Murphy közlegényre a fülkén kívül találtak rá, a kezén és az arcán jelentős sérülésekkel; állapota súlyos, de nem kritikus. Őt a helyszíntől 225 kilométerre nyugatra fekvő Thule amerikai légi bázisra vitték, majd a washingtoni Walter Reed Kórházba szállították.

A tűzeset színhelye nem volt biztonságos, a holttesteket azonnal elszállították. A helyszínről készült, két áldozatot bemutató fényképet mellékeltük. Owen Stiglitz helyezkedett el a legközelebb a generátorhoz. Henry Carvell az ajtó mellett volt.

Jack a kiégett fülke maradványait bámulta. A fotó szürreálisan fényes volt, az alagút jégfalai felerősítették a vaku fényét. A megmaradt falak és a padló feketék voltak a koromtól. Owen Stiglitz teste kicsavarodott és eltorzult, úgy feküdt a hátán, mint valami rettenetes bogár, aki képtelen megfordulni; a bőre megfeketedett, a lábai a levegőben. Jack a háborúban találkozott már ilyen holttestekkel. Az emberek akkor végezték így, ha a lángszórókat vetették be először. Az izmok összehúzódnak, ahogy a test kiszárad a hőségben. Akkor volt ilyennel dolga, amikor az egyik bevetés alkalmával Iwo Jima szigetét tisztogatták. Az emlékek hívatlan vendégként törtek felszínre az agyában, az orrában érezte a benzin és az égett bőr keserű szagát. Kortyolt egyet a lapos üvegből, hogy visszasüllyessze az emlékképeket a homályba.

Henry Carvellből alig maradt több, mint egy halom hamu, csontok és fogak, amik alig látszottak a koromfekete padlón. Jack félretette a fényképet, és megkereste a hármukról készült fotókat, abból az időből, mielőtt Grönlandra vezényelték volna őket, majd az asztalra fektette a képeket. Megpróbálta elképzelni, kik is lehettek ezek az emberek.

Stiglitz egy egyetemi épület lépcsőjén állt. Mellette egy másik férfi, a fénykép hátuljára írt név szerint Peter Mendelson. Stiglitz testtartásában volt valami merevség, a fejét felemelte, így lefelé nézett a kamerába; kifejezésében némi rosszallás, sőt leereszkedés érződőtt. Szemei mélyen ültek, a haja már ritkult. Olyan volt, mint aki mindjárt kioktatja a fotóst, hogyan készíthetne jobb képet.

Jack felemelte a Henry Carvellről készült fotót. Távolabb tartotta magától, hogy jobban rá tudjon fókuszálni. Henry edzőruhában volt; kicsattanó izmokkal, büszkén hunyorgott a napba. Úgy tartotta a focilabdát, mintha a lelket is ki akarná préselni belőle. A húszas évei végén járhatott, és rendkívül magabiztosnak tűnt. A kiváltságosok összetéveszthetetlen kisugárzása látszott rajta, de a mosolyában volt egyfajta bolondosság, ami árnyalta az arroganciát.

A harmadik képen Connor volt látható. A túlélő. Tetőtől talpig díszegyenruhában, egy katonai bálon. Közepes termetű volt, hasonló testalkatú, mint Stiglitz. De itt véget is ért a rokonság. Connornak magas homloka és erős állkapcsa volt. Hullámos, sűrű fekete haja és éles arcvonásai. Feltűnően jóképű, széles mosolyú fickó. A mosoly a karján tartott lányra irányult. A lány nagyon csinos volt. Az embernek az volt a benyomása, hogy szívesebben táncolna, minthogy fotókon pózoljon. Jack alaposan szemügyre vette: az ujján eljegyzési gyűrű csillogott.

Kíváncsi volt, vajon a hadseregtől értesítették-e már arról, mi történt a vőlegényével, és láthatta-e már a férfit. Azon tűnődött, vajon mit fog gondolni, ha meglátja a szerelmét. Connor soha nem lesz már olyan, mint amilyen a fényképen volt.

Jack hátradőlt a székében. A hamutartóban heverő cigaretta magától leégett. A lapos üvegre pillantott, majd úgy döntött, hogy inkább békén hagyja. A fényképekkel az a baj, gondolta, hogy egyszerre mindent elmondanak, és közben semmit sem.

Az ember meglát egy pillanatot, és abban a pillanatban minden benne van, de nem tudja, hogyan illeszkedik az a pillanat a többihez. Veszélyes dolog egy másodperc töredéke alapján túl sok következtetést levonni valakiről.

Kinyitotta a bázis repülési naplóját. Jegyzetelni kezdett, hogy könnyebben felépítse a Connorral folytatott beszélgetést. A következő pillanatban azt vette észre, hogy már negyed kilenc van, és a nyaka begörcsölt, a nyelve pedig olyan, mintha egy döglött egér lenne a szájában. Felvette a kabátját, ügyetlenül babrált az óraszíjjal, majd felkapta a jegyzettömböt.

Hét napig tartó sarkvidéki vihar. Hárman csapdába estek a bázison. Ketten meghaltak. Connor túlélte, de azt mondja, nem emlékszik, mi történt. Biztosan hazudik, gondolta Jack.

TARTALOM

1. Walter Reed Katonai Kórház, Washington D. C.
1967. december 27., hajnali 2 óra

2. Langley, B Blokk
December 27., hajnali 4 óra

3. Langley, B Blokk, alagsor
December 27., reggel 6 óra

4. Walter Reed Katonai Kórház, Washington D. C.
1967. december 27., reggel 9 óra 30 perc

5. Langley, B Blokk
December 27., délután 3 óra

6. Washington, D. C.
December 27., délután 5 óra

7. Walter Reed Katonai Kórház
December 27., este 9 óra

8. Walter Reed Katonai Kórház
December 27., este 10 óra 30 perc

9. A Willard
December 28., reggel 6 óra 30 perc

10. Úton New York felé
December 28., reggel 9 óra

11. Manhattan
December 28., délután 2 óra

12. Manhattan
December 28., délután 3 óra

13. Útban a Dulles repülőtér felé
December 28., este 7 óra 30 perc

14. A Willard
December 28., este 10 óra

15. A Willard
December 29., hajnali fél egy

16. A Willard
December 29., reggel 7 óra

17. Shane étkezdéje
December 29., reggel 9 óra

18. Georgia Avenue, Washington D. C.
December 29., délelőtt 10 óra

19. Indiana Avenue, Washington D. C.
December 29., délután 12 óra 30 perc

20. Langley, B Blokk, alagsor
December 29., délután 2 óra

21. Langley, B Blokk, alagsor
December 29., délután 3 óra

22. Langley, B Blokk, alagsor
December 29., délután 3 óra 30 perc

23. Washington D. C.
December 29., este 6 óra

24. Bangor, Maine
December 30., reggel 7 óra

25. Holden, Maine
December 30., reggel 9 óra

26. Bangor, Maine
December 30., déli 12 óra

27. A Willard
December 31., reggel 6 óra 30 perc

28. Washington D. C.
December 31., délelőtt 10 óra

29. NY 13-AS ÚT
December 31., délután 4 óra

30. Walter Reed Katonai Kórház
Január 1., reggel 9 óra

31. Walter Reed Katonai Kórház
Január 1., délelőtt 10 óra

32. Walter Reed Katonai Kórház
Január 1., dél

33. Washington D. C.
Január 1., délután 5 óra

34. Langley, B Blokk, alagsor
Január 1., este 10 óra

35. Langley, Virginia
Január 2., délelőtt 10 óra 30 perc

36. Úton New York felé
Január 2., dél

37. Langley, Virginia
Január 2., délután 5 óra

38. Langley, Virginia
Január 2., este 6 óra 30 perc

39. Rockville, Maryland
Január 2., este 8 óra

40. Washington D. C., délkeleti 4. utca
Január 2., este 9 óra 30 perc

41. Langley, B Blokk
1968. január 3., hajnali 2 óra

42. Waverly Place, Manhattan
Február 14., délután fél egy

43. Andrews Légierő Bázis, Maryland
Február 21., délelőtt 10 óra

44. Grönland, elhagyott amerikai katonai bázis
Február 22., este 8 óra

45. Grönland, elhagyott amerikai katonai bázis
Február 22., este 10 óra

46. Grönland, elhagyott amerikai katonai bázis
Február 23., hajnali 3 óra

A kiadó könyveit megrendelheti

a www.gingkokiado.hu weboldalon

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Montserrat – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License