A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ashley Woodfolk: The Beauty That Remains

Delacorte Press, an imprint of Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC, New York, 2018

Fordította: Benedek Leila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2018 by Ashley Woodfolk

Hungarian translation © Benedek Leila, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-707-8

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A csodálatos nagymamáimnak,
akiket szerettem, és akiket elveszítettem.
A szívem még mindig darabokban.

A temetéseden főleg a telefonomat bámultam.

Elbúcsúzhattam volna tőled a szobámban, vaníliaillatú gyertyákkal, a kedvenc számaidat hallgatva, ibolyákkal meg egy üveg narancsos üccsivel. Ehelyett mindezt nyilvánosan kellett csinálni; körbeálltunk, és néztük, hogyan sír a másik. Már amikor felkeltem, tudtam, hogy ez lesz életem legrosszabb napja.

Amikor a templomhoz érünk, a bátyád egyenesen a koporsóhoz megy, és megcsókolja a fedelét, de én képtelen vagyok felmenni oda. A második padsor felé indulok, és leülök a végére. A telefonomba meredek, a képeid diavetítésébe, és próbálok minden mást figyelmen kívül hagyni a világból. Most először hálásnak érzem magam azért a rengeteg szelfiért, amit csináltál, és gyötör a bűntudat, amiért önteltnek hittelek miattuk. Ha nem lenne száz ilyen kis négyzetem rólad a telefonomban, nem biztos, hogy kapnék levegőt. Egy idő után, amikor mégis felnézek, más négyzeteket látok, a templomablakokon átszűrődő fény tünékeny játékát.

A családoddal ülök itt. Anyukád rózsafüzért szorongat a kezében, és hangtalanul szipog. Apukád maga elé bámul, mintha nem is nézne igazán semmit. Dante leül mellém, miután megcsókolja a koporsót; érzem, hogy zokog, reszket a válla.

Egy részem szívesen elhúzódna mellőle, de képtelen vagyok megmozdulni.

Az én családom pár sorral hátrébb ül. Anyukám kifogástalanul néz ki, de kék szeme szomorú, apu pedig végig lehajtja a fejét, mintha képtelen lenne felpillantani egy olyan világra, amelyben te már nem vagy benne. A szőke fejek mellől kitűnik Willow fekete bob-frizurája; imádnád a haját, ebben biztos vagyok. A téli szünetben kiszőkítette a hajvégeit, és rózsaszínre színezte be. Olyan, mint valami K-pop-sztár, kivéve, hogy duzzadt és vörös mindkét szeme. Mikor tegnap hazarepült az egyetemről, bebújt mellém az ágyba, és addig simogatta a hátam, míg el nem aludtam.

Willow észreveszi, hogy őt nézem, és kimászik a padsorból. Tudod, hogy jobb napokon sem igazán csípjük egymást a nővéremmel, de ezzel az új hajjal, ami olyan határozott és rózsaszín, ellentétben az én mindig lelapuló, vékony szálú borzalmammal a fejemen, akár idegenek is lehetnénk. Én vagyok az előtte állapot azokban a koreai sorozatokban, amiket együtt néztünk, a lány, aki komoly átalakításra vár.

De amikor Willow leül mellém, megérinti a lelapuló, fekete hajamat (mint a selyem), megfogja a kezem (mintha üvegből lenne), és belebámul az arcomba. Megszorítom az ujjait, mielőtt elengedném a kezét, hogy újra a telefonomért nyúljak; kicsit hátrébb húzódik, és nem szól egy szót sem. Nem akarja, hogy beszéljek, és ez felér egy csodával, mert biztos voltam benne, hogy nem fog békén hagyni, tudod, milyen. De annyira megértő volt. Az emberek gyakran elfelejtik, mennyit tud segíteni a csend.

A családomban senki nem mondott semmit, mégis tudtam, mit éreznek, abból, hogy a nővérem megfogta a kezem. Abból, ahogy anyu nézett rám. Abból, hogy apu teljesen más hangsúllyal mondta ki a nevem. Annyira örülnek, hogy nem voltam veled azon az éjszakán, hogy legszívesebben le sem vennék rólam a szemüket azóta. Én viszont egészen máshogyan látom.

Amikor elmentél Alexa bulijára nélkülem, kibuktam, hogy nem könyörögtél nekem; hogy elmentél nélkülem csak úgy. Hülyeség, de fájt, mert Margo és Fay is ott volt, szóval nem is maradt nekem senki, akivel elcsetelhettem volna az időt. Eszem egy kis fagyit, olvasok, és korán lefekszem, gondoltam.

Aztán Dante telefonált.

Elmentem hozzátok, hogy lógjak vele kicsit – hogy nélküled érezzem jól magam, mert te is ugyanezt tetted velem.

És most már együtt kell élnem a gondolattal: vele flörtölgettem, ahelyett hogy megállítottalak volna.

A pap valamiért azt kéri, álljunk fel. Nem figyeltem, így amikor Dante felhúz maga mellé, sem esik le, hogy most kéne imádkozni. Az érintése zökkent ki a telefonomból, ahol te még mindig vigyorogsz, énekelsz és élsz. Hirtelen nekidőlök a bátyádnak.

Nem tudok megállni a saját lábamon, kifordul alólam a világ, amelyben nem létezel.

Dante ezt valamiféle gesztusnak veszi, és a fejemre hajtja az állát; a hajtöveimen érzem, hogy potyognak a könnyei.

Nehéz megmondani, mit érzek iránta, de nem is gondolhatok most erre, amikor még állva maradni is képtelen vagyok. Szóval inkább köré fonom a karomat, és erősen kapaszkodom belé. És amikor újra hallom a hangokat magam körül, a pap éppen imádkozik. A fotóra pillantok a koporsó mellett, az ibolyakoszorúra, de inkább behunyom a szemem.

A temetőben Willow megint megfogja a kezem, úgy támaszkodom rá, ahogy Dantéval tettem a templomban. Csak sír és sír, miközben a pap szenteltvizet locsol a sírra, én meg a pap ruhájának koszos szegletét nézem. Úgy mondja ki a teljes neved, ahogy a nagymamád szokta, én pedig belepillantok a gyászjelentésbe, amit valamiért még mindig szorongatok.

– Oak-TAH-bia Bi-oh-LEH-tah SO-toe.

Octavia Violeta Soto.

Az egész testemet rázza a hideg.

Pár perc múlva nekem is egy darab földet kellene a sírra dobnom, mint mindenki másnak, de amikor apukád elkezd zokogni, egyszerűen megbénulok. Mire sorra kerülök, esni kezd az eső, a föld a kezemben sárrá változik. Inkább a zsebembe gyűröm a vizes gyászjelentést. Szirmokat tépek le egy sárga rózsáról, egyiket a másik után, és beleejtem a gödörbe, pont még mielőtt leeresztenék a koporsót.

Nem érdekel, mit gondolnak mások, nem érdekel, tetszik-e nekik, hogy virágszirmokat tépkedek, ahogy te szoktad. (Szeret? Nem szeret? Autumn, nézd, szeret engem!) Én csak azt tudom mondani, mennyire fogsz nekem hiányozni. Hogy mennyire hiányzol máris.

Hiányzol.

Hiányzol.

Hiányzol.

És nincs nem hiányzol.

És nincs is elég szirom a virágon, nincs elég virág a földön.

A limóban Danténak szét kell feszegetni a kezemet, mert még mindig szorongatom a sáros földet, mintha csak ennyi maradt volna nekem belőled.

Órákkal az után, hogy a barátaink, a nagyra nőtt családod és az én családom elment, én még maradtam. Segítettem Danténak elpakolni a rakott cuccokat, a pörkölteket, az empanadasok maradékait, amelyek a konyhapulton tornyosultak.

Amikor végeztünk, újra elővettem a telefonomat, és elvesztem benne. De Dante fel és alá járkál a nappaliban, lehetetlen nem venni tudomást róla.

Belerúg az étkezőasztalba. Aztán beleüt a falba, és azt mondja, szemétség ez az egész. Nem akarom végignézni, ahogy Dante felrobban, mégsem tudok elhúzni innen, képtelen vagyok elhagyni ezt a házat.

Dante továbbra is ökölbe szorítja a kezét, mintha a dobverőit tartaná benne; rám mereszti a sötét tekintetét, és azt kérdezi: – Ugye szerinted is baromság?

A kommentekről beszél a képeid alatt. Egész hétvégén azokat nézegette.

Nem válaszolok. Csak lepillantok a telefonomra, és megnézem a legújabbakat.

Nincs jogom bármit is mondani. Én is ezeket a fotókat bámulom a baleset óta, mint ahogy mindenki más is. Rákattintottam az összes képre, amit valaha posztoltál, elolvastam az összes címet, az összes hashtaget, mintha muszáj volna. Próbáltam figyelmen kívül hagyni a „nyugodj békében”, a „hiányozni fogsz”, és a „csak a legjobbak halnak meg ilyen fiatalon” típusú kommenteket olyan emberektől, akikkel szinte soha nem is beszéltél. Több összetört szíves emoji van itt, mint ahány kölyök jár a sulinkba.

De Danténak igaza van. Baromság az egész. Üres szavak. Szóval felnézek rá, és tompán bólintok.

Dante elfordul tőlem; fogalmam sincs, miért várta a megerősítésem.

– Ki kellene törölnünk – mondja végül.

El is felejtettem, hogy apukád is itt van velünk, akkor veszem csak újra észre őt, amikor feleszmélek, Dante végül is neki intézte a kérdést. Mert apukád az a fajta apuka, aki mindig mindenre tudja a megoldást. Mint amikor Tylenolt adtam neked órán egy origamidobozba hajtva, mert fájt a fejed, és apukád megvétózta a büntetésünket. Vagy, amikor ő lett a lányfoci-edzőnk hetedikben, miután a fizetett edzőnk lelépett. De a baleseted óta úgy ül itt, mintha semmi se számítana már. Vagy ha mégis, akkor sem tudja, hogyan fogjon neki.

Dante nem törölheti le a profiljaidat. A telefonodat már kikapcsolták. Csak azért tudom, mert jó párszor hívtalak már, hogy hallhassam a hangpostaüzenetedet, hogy újra hallhassam a hangodat.

Meg akartam jegyezni a hangszíned, nem akartam elfelejteni, milyen az. Emlékezni szerettem volna, hol lesz magasabb, hol indul el a hangod alatt a zene. Most már, ha akarnám, se tudnám kiverni a fejemből.

Szia! Taviát hívtad. Valószínűleg a zsebemben van a telefonom, vagy a táskámban, esetleg az ágyon, de tuti, hogy nagyon szeretnék beszélni veled. Szóval hagyj valami kedves üzenetet. Szeretlek.

Legutóbb, amikor hívni próbáltalak, már csak az automata hangja búgott a vonal másik végén. Sokkoló volt a szavaid után ezeket hallani: Sajnáljuk, a hívott számon előfizető nem kapcsolható. Kérjük, ismételje meg hívását később, vagy győződjön meg róla, hogy jó számot hívott-e.

Nem kellett meggyőződnöm róla, de azért mégis ellenőriztem.

Képtelen vagyok ránézni apukádra vagy Dantéra, amikor kikeresem a neved a telefonkönyvből, és felhívlak, majd kihangosítom a mobilom. Az automata hang elmondja, hogy a számod nem kapcsolható. Apukád rám néz a szoba másik feléről. Megrázza a fejét, láthatóan nem tudja elviselni, amit hall, és motyog valamit spanyolul. Aztán feláll, és kimegy. Egy perccel később halljuk, hogy becsapódik a bejárati ajtó.

Dantéra pillantok, akinek valahogy meglágyulnak az arcvonásai. A kemény arcéle megpuhul. A hideg tekintete szirupossá változik.

– Tudtad – kérdezem –, hogy a szám már nem él? – Szinte megborzongok, amikor ezt kimondom. Kívülről hallom magam. Ő csak a fejét rázza.

Bárcsak elmentettem volna az összes képet, amit küldtél nekem, azokkal a nyomi selfie-filterekkel, amik felnagyították a szemed, és cuki állatkává varázsoltak, pisze orral és hegyes füllel, mert privátban küldted, csak nekem. Dante meg ki szeretné törölni a többit is. A privát cuccaink csak pár másodpercig voltak elérhetőek, és most örökre eltűntek, ahogyan te is. Amikor kikapcsolták a telefonod, úgy éreztem, minden lehetséges darabkát meg kell őriznem belőled.

Most, hogy Dante szelídebbnek tűnik, megpróbálom meggyőzni arról, ne törölje a profiljaidat.

– Most, hogy már nem elérhető a telefonja, azok a képek az utolsók, amik megmaradtak belőle.

Igazából még mindig úgy néz ki, mint aki készen áll beverni valakinek az arcát, de csendben hallgat végig.

És bár tudom, hogy képtelenség, azért megpróbálkozom vele: – Ha le lehetne tiltani valahogy a kommenteket…

Szinte lefagy, de bólint.

– És közzétennék egy bejegyzést, amiben megkérnék mindenkit, hogy fejezze be – teszem hozzá.

Azt viszont már nem, hogy tudom az összes jelszavadat, és minden lehetséges helyről kitörölhetnélek egy pillanat alatt.

Azt sem mondom el, hogy még mindig szoktam neked üzeneteket, e-maileket küldeni, kábé minden szabad percemben, és hogy folyamatosan a régi videóidat nézegetem, amiken énekelsz és zongorázol. Bedugom a fülembe a fülesem, és lehallgatom a hangpostámat, ahová küldtél néhány vicces üzenetet úgy fél éve, és borzasztóan hálás vagyok, hogy nem jutott eszembe kitörölni őket.

Nem sírtam még, és nem most fogom elkezdeni. Minden alkalommal remegni kezd a kezem, amikor a nevedre gondolok, és Dante ezt nem tudhatja meg.

Így is elég nehéz neki.

Az arckifejezésén tisztán látszik, hogy éppen emlékezik. Talán arra a pillanatra, amikor megtudtuk, hogy balesetet szenvedtél. Néhány idióta a gimiből lefotózta a fejre állt kocsit, és posztolták az instasztorijukba. Fekete-fehér filtert raktak rá, és olyan címeket adtak neki, mint: Basszus, ilyen durva balesetet még nem láttam. Perry volt az egyetlen a sok marha közül, aki privátban elküldte nekem a képet ezzel az üzenettel:

Édes istenem. Ez nem Tavia autója?

Az volt. Az Unraveling Lovely-autósmatricája, amit a tavaly nyári turnéra csináltattunk, több volt, mint egyértelmű bizonyíték.

Tudtam, hogy épp Perryhez indultál, de neki fogalma sem volt róla. Én sem árultam el töröl. Képtelen voltam egyáltalán válaszolni neki.

– Jól vagy? – kérdezi Dante.

Folyton ezt kérdezgetjük egymástól, akárhányszor feleszmélünk egy-egy ilyen emlékből. Bólintok, bár nem vagyok jól egyáltalán, de mégis, mi mást mondhatnék?

Megkérdezem tőle ugyanazt: – És te?

Ő is bólint, folytatva a hazugságot, amit azóta hazudunk, hogy megláttuk a képet a kocsidról.

A hazugság az új nyelvünk. Csak ezen a nyelven vagyunk képesek kommunikálni.

Dante egy ideje le sem veszi rólam a szemét, és ez kezd elviselhetetlenné válni, úgyhogy felállok. Anyukádat már nem láttam egy ideje. A bátyád követ a tekintetével, amint kisétálok a szobából. De vissza sem nézek.

Amikor rátalálok anyukádra, éppen az ágyadon ül. A rózsafüzére az ölében hever összegömbölyödve.

Leülök a földre, a lába mellé. Elmosolyodik, és megsimogatja a fejem, mintha valami védtelen kis állat lennék. Az egész szobának Tavia-illata van. Vaníliás illat szivárog ki a samponod üvegéből, a kézkrémedből, a gyertyáidból. Ez mindig is így volt, csak most éppen te nem vagy itt, és ez az illat már nem olyan kellemes. Olyan, mint valami visszhang, ami sok-sok kilométerre szólal meg a hang forrásától. Túl sok, túl tömény.

A nappaliból hangos zene szűrődik fel az emeletre. Anyukád sóhajt, én a hang felé fordulok, de egyikünk sem indul el, hogy megnézze, mi van Dantéval.

– Szia, Autumn – köszön anyukád kissé megkésve, de mosolyog, igazából mosolyog. Anyukád mindig nagyon kemény, de most is remeg a keze, és akkor is remegett, amikor elájult a kórházban.

– Szia – köszönök vissza. Lehúzom a pulcsimat a saját remegő kezemre.

Aztán csak ülünk ott, csendben, magányosan együtt, mert a sziák annyival kedvesebbek és kellemesebbek, mint a viszlátok.

Basszus.

Megint Bramet mutatják a tévében, és úgy érzem, mindjárt elhányom magam.

Azt gondolnád, a képekért legalább engedélyt kértek az anyukájától, vagy ilyesmi. De a riporterek valójában lusta szemétládák. Csak úgy bedobják az első képet, amit találnak. Simán el tudom képzelni, hogy rákerestek a nevére, és ennyi. Briliáns újságírói munka, seggfejek.

Hetek teltek már el azóta, de még mindig mutogatják az utolsó képet, amit posztolt. Szóval folyton a mezében van. Így vált halhatatlanná, sisakkal az egyik kezében, és labdával a másikban. Önelégülten vigyorog, mert tényleg egy önelégült pöcs volt, de akkor is: kellene erre valamiféle protokoll. A ballagási képét kellene mutogatni, valami méltóságteljesebb fotót. Túlságosan hasonlít önmagára ezen a képen, és egy részem már nem akarja látni ezt a valóságos képet róla.

Nem gondoltam volna, hogy még mindig fájni fog, ha látom így…

Élve.

Életben.

A neve állandóan ott villog a képernyő alsó sarkában, mintha egy közelgő vihar lenne, nem egy halott srác.

Új bizonyítékok kerültek elő a Bram Lassiter-ügyben…

Bram Lassiter… Bram Lassiter… Bram Lassiter…

Mindig azzal cseszegettem, hogy olyan a neve, mint valami sorozatgyilkosé. Vagy egy horrorfilmrendezőé. Vagy a rosszfiú neve egy nyomi könyvben. Mindig azt mondogatta, jobban tetszett neki a vörös hajam, amikor rövid volt. – Van valami a vörösekben – mondta, azzal a gyönyörű vigyorával, ami beterítette az egész arcát.

De ez még az előtt volt. Aztán hónapokig nem beszéltünk, ami, mint mindig, természetesen az én hibám volt.

„Folytatjuk műsorunkat a Bayside Gimnáziumban, ahol a focicsapat hátvédjét, a népszerű videobloggert, Bram Lassitert holtan találták a fiúöltözőben.

A helyi bűnüldöző szervek eredetileg gyűlölet-bűncselekménynek tekintették az ügyet, mert a testet összeverve találták. Az áldozat egy, a homoszexualitásáról szóló videót három héttel a halála előtt tett közzé, és bár Lassiter közeli barátai tisztában voltak a fiú szexuális beállítottságával, a legtöbb követője nem.

Lassiter számos fenyegető üzenetet kapott a videó megjelenése után, de a boncolás feltárta, hogy a halálát nem az ütések okozták. A toxikológiai vizsgálat egyértelművé tette, hogy a halál oka drogtúladagolás volt. A New York-i rendőrség ezek után teljes biztonsággal zárta ki az idegenkezűséget, és öngyilkosságnak kezeli az ügyet.”

– Ez talán majd segít – mondja Aden, és egy pillanatra feleszmélek a Bram-ködből. Aden pár lépéssel a koliszoba egyik végéből a másikba jut, az ágyától az íróasztaláig. Kikapcsolja a tévét, és elindít valamit a laptopján. Zene tölti be a szobát, az én zeném. Ez a régi zenekarom egyik száma, és bár nagy rajongója a dalainknak, az Unraveling Lovelyt csak akkor nyomja be, ha elakadok egy új szám írása közben.

Visszasétál az ágyához, és penget párat a gitárján. Rámosolygok. Ez a dal, amit most írok, kábé három hete a fejemben van. Amikor Bram meghalt, mintha a dalszerzői képességem is vele halt volna. Aden türelmes velem, mert amikor pár hónapja megismerkedtünk egy koncerten, egész jónak találta azt, amit csinálok.

Biztonsággal állíthatom, hogy pontosan Adenre volt szükségem az egész Unraveling Lovely-fiaskó után, ő minden, és mindenki, ami a régi zenekaromból hiányzott. Aden csendes. Nem bonyolítja túl a dolgokat. Kedves. Kiszámítható. És nem egy béna gimis bandában gondolkodik, komolyan veszi a zenét. Ahogy én is. Ebben a tök állat zenei mentorprogramban vesz részt a Queens College-on. És ha én is összeszedném magam, gyönyörű számokat írhatnának együtt.

De amikor Bram arcát látom magam körül mindenütt, csak arra tudok gondolni, hogyan csókolt meg, hogyan ért hozzám. Szinte lehetetlen Adennel zenét írni, mert mostanában mindig másfelé jár az agyam, vagy inkább máson.

Bramen.

– Logan – szólít meg Aden. Arra eszmélek, hogy a padlót bámulom, és a körmömet rágom – a sötétkék lakk lepattog a körmeimről, és ráragadt a fogamra is, és még véletlenül sem a dalra gondolok, amit írnom kellene.

Aden hangja nem tűnik türelmetlennek, de fogalmam sincs, hányadjára szólított meg.

– Kérsz egyet? – Egy doboz sört tart a kezében.

Pislogok, és megnyalom a számat. Aztán megint elmosolyodom, majd bólintok. Nem gondolhatok állandóan Bramre, amikor ezen a számon kellene dolgoznom. Jézusom.

– Tudom, hogy próbálkozol – mondja, majd a kezembe nyomja a sört. – De előbb találnunk kell egy dobost is. Ez még a dalnál is sokkal fontosabb.

Megint bólintok, és úgy döntöm magamba a sört, mintha víz volna. Fogalma sincs. Nem tudja, hogy nem azon stresszelek, hogy nem tudom befejezni a dalt.

– Kell egy név is – teszi hozzá. – Akarsz ötletelni?

Aden lenéz rám, a földre, ahol ülök, és magának is bont egy sört. Megvonom a vállam.

– Vagy… csinálhatnánk szórólapot arról, hogy meghallgatást tartunk – folytatja tántorítatlanul. Fel sem veszi a némaságom. – Vihetnénk párat a The 715-ba, nem? Ott játszottatok a UL-lel. Feldobhatnánk a netre is. Valami ilyesmit, hogy: „Az Unraveling Lovely énekese fasza dobost keres” – mondja, mire olyan erősen forgatom meg a szemem, hogy szinte fáj. – Mit gondolsz?

– Nem akarom semmilyen formában sem felhasználni a régi zenekarom nevét. Te új vagy itt, de tavaly nyáron elég nagyot szóltunk – mondom, mert tényleg lövése sincs az egészről. Tavaly még a Bandák csatájába is bekerültünk. Ezt sem tudja, és úgy döntök, ezt a részletet is megtartom magamnak.

Aden bólint, és beleiszik a sörébe. – Pont ezért mondom. Ezt kihasználhatnánk. Már csak az Unraveling Lovely névvel bevonzhatnánk egy jó dobost.

– Nem fogjuk felhasználni a UL nevet – jelentem ki határozottan.

Leül mellém a földre, a sötét szeme csak úgy ragyog. Látom, hogyan lágyulnak el a vonásai, most változik át flörtölő Aden-módba, de én nem ezért vagyok itt. Nem szabadna kavarnod az egyetlen zenésztársaddal, ez aranyszabály, és jobb napjaimon megpróbálom eljátszani, hogy nem is flörtölünk. Rosszabb napjaimon meg flörtölök vele.

Megérinti a térdem. – Bocsi, L – mondja. Csak akkor szólít így, amikor nyomulni akar. – Ezt tiszteletben kell tartanom. És tudom, hogy neked is fontos ez az egész. Nekem is az. És tuti megírjuk majd azt a tökéletes dalt. – El akarja venni tőlem a telefonom, mert mindig abba írom a dalszövegeket. De a szám még mindig elég szar, szóval nem akarom, hogy lássa.

Lefordítom a telefonom, mielőtt még hozzáérhetne, és felsóhajtok. – Rendben, igazad van.

Igazából tudom, miért megy ilyen nehezen: ez az első dal, ami nem Bramről szól.

Aden bólint, és rebegtetni kezdi a szempilláit, majd elmosolyodik. De amikor előrehajolok még egy doboz sörért, felkiált. – Hé! Rekordot akarsz dönteni? – A sörösdobozért nyúl, és megrázza. Üres.

Megvonom a vállam, és csak annyit felelek: – Gondolom, nem. – De magamban azt felelem, nagyon is, miközben ő lekapcsolja a zenét, és visszakapcsolja a tévét.

Aden magához húzza a laptopját, hogy összerakjunk egy felhívást dobosoknak, amit majd kirakhat a kampuszon, én meg majd kiposztolom, ahová csak tudom. Aztán kavargatunk egy kicsit, ahogy szoktunk, és majdnem sikerül mindenről megfeledkeznem, miközben Aden ajkai az enyémhez érnek; miközben a keze kábé mindenhová elvándorol. De amikor felnevet és hátrahőköl, majd azt mondja: „Jézus, L, nem kapok levegőt”, akkor valahogy megint eszembe jut, amikor Brammel smároltunk, és alig kaptunk levegőt.

Kicsit becsiccsentettem – könnyű így felejteni –, szóval amikor Aden bemegy a fürdőszobába, megkeresem a dugiwhiskyjét az ágy alatt.

Beleöntök valamennyit a Cherry Coke-omba, és amikor Aden visszatér, nagyot kortyolok belőle. Miközben próbálom magam nem minősíthetetlenre inni, de azért mégis valamennyire, a dalomat bámulom a telefonomban.

Valami béna valóságshow megy, Aden csatornát vált, és megint Bramet mutatják – a neve, az arca, az egyik videója megy a riporter feje mellett –, pont, amikor már azt gondolnám, kezdtem tényleg megfeledkezni róla.

– Ismerted ezt a srácot, mi? A te sulidba járt, nem? – kérdezi Aden, mintha az, hogy valakivel helyileg közel vagytok egymáshoz, már azt is jelentené, hogy ismeritek is egymást.

Nem ez az első alkalom, hogy Bramről kérdez, és nem is az első alkalom, hogy hazudok róla.

– Te egy kisvárosból származol, ahol mindenki ismer mindenkit – mondom, mert így is van –, de egy gimi Queensben tök más. Ezer ember jár abba a suliba, több száz a végzős osztályokba. Nem ismertem őt – hazudom. Megint. – De persze vágom a focicsapatból meg az idióta videóiból. Mindenki tudja, ki az a Bram Lassiter.

Legszívesebben megint kimondanám a nevét, de tudom, hogy nem szabad; úgy kell tennem, mintha észre sem venném, hogy őt mutatja a tévé. Figyelmen kívül hagyom a híradót, ahogy próbáltam eddig sem törődni az összeesküvés-elméletekkel, amik a suliban meg a neten keringtek róla. Milliónyi pletykát hallottam már arról, mi történt Brammel, és az öngyilkosság volt a leggyakoribb elmélet.

De amikor együtt voltunk, Bramen nyomát se láttam depressziónak vagy ilyesminek. Lövésem sincs, hogy történhet meg egy mindig vidám focistával, aki imádja a sportot meg a hülyülést, aki azért készít agyatlan videókat, hogy megnevettessen másokat… szóval, hogy egy ilyen srác végezzen magával. Ráadásul egy öltözőben, gyógyszerekkel, tök egyedül.

Aden megkérdezi, van-e kedvem nála aludni. – Csak aludni – bizonygatja, és belemegyek, mert nem akarok hazamenni, szóval írok anyának egy sms-t. Rendelünk pizzát, és tévézünk, míg le nem megy a nap, és tényleg egészen elfelejtem Bramet, míg Aden el nem alszik. A felturbózott kólámnak köszönhetően engem elkerül az álom, tök ébren bámulom a plafont a sötétben.

Kiveszem a telefonom a levetett farmerem zsebéből. Rámegyek Bram profiljára, anélkül hogy átgondolnám, mit teszek. Nézegetni kezdem a közös képeinket, amiket már hónapokkal ezelőtt privátba tettem.

A telefonom olyan, mint valami időgép. Az ujjam indítja be a gépezetet, és visszautazom hat hónapnyi időben, csak pörgetem, pörgetem az időt az ujjammal, és nem vagyok ott, nem vagyok ott, nem vagyok ott.

Aztán mégis.

Életünk miniatűrjei villannak fel a kijelzőn, több mint háromszáz apró kis emlék. El sem hiszem, hogy még mindig itt vannak. Rápillantok Adenre, hogy biztosan alszik-e még, aztán vissza a képekre, és azon morfondírozom, vajon hogyan lehetséges, hogy Bramnek sosem volt szíve (vagy töke) kitörölni őket.

Van olyan, ahol nálunk vagyunk, eléggé szétcsúszva. Pucsítunk, és belenézünk a kamerába, vörös a szemünk. A metrón vagyunk, aztán a Long Island-i vasúton. A tűzlépcsőn pózolunk, aztán a strandon napozunk egy világoszöld törülközőn fetrengve. Egy elmosódott szelfi az ágyán, papírfecnikkel vagyunk körülvéve, matekegyenletek hevernek mindenfelé.

Bram elég béna volt algebrából. Így ismerkedtünk meg. Elsőben, amikor ő még cserejátékos volt a focicsapatban, én meg időm nagy részében szomorú számokat írtam, és a tusvonallal kísérleteztem. Tizenegyedikre ő lett a vezető hátvéd, én meg csatlakoztam egy béna bandához. Szóval két teljesen különböző úton jártunk. Távolabb nem is kerülhettünk volna egymástól a gimi társadalmi ranglétráján. De nagyon szar volt matekból, és bár én rühelltem a sulit, matekból nagyon jó voltam. Az utolsó évben én már az egyenleteket vettem fel, ő még mindig az algebra 2-vel szenvedett. Jelentkeztem korrepetitornak.

Nem fogtam fel, hogy bejön nekem. Tudtam, hogy tetszik, ahogy homlokon csókolja az anyukáját minden áldott délután, amikor hazaér. Tudtam, hogy aranyosnak találom, ahogy csavargatja a haját, mint egy ötéves kislány, amikor valami komoly problémán elmélkedik. Tetszett, hogy mindent próbált megoldani: csöpögő csapot, megbántott barátot, a matekjegyeit. És azzal is tisztában voltam, mennyire rohadtul bejön az izmos karja, ami minden alkalommal megfeszült, amikor felemelt egy ceruzát. De azt hiszem, nem tudtam, hogy tetszik nekem, addig legalábbis biztosan nem, amíg meg nem csókolt.

A szobájában voltunk, egy témazáróra készültünk. Épp az x megfejtésén dolgoztam, amikor egy O-t rajzolt a füzetem szélére. Rágni kezdtem a hüvelykujjam körmét, mielőtt rá mertem volna nézni. Felvonta a szemöldökét, majd elmosolyodott, és azt kérdezte: – Csókolóztál már?

Szóra nyitottam a számat, de minden okos gondolat elpárolgott az agyamból. Csak annyit feleltem: „öhm”, de neki nem is kellett több.

Még szélesebb vigyor terült el az arcán. Felkapta a telefonját, és pötyögni kezdett valamit; egy másodperccel később már megszólalt az a nyálas dal a smárolásról, ami kábé minden kilencvenes évekbeli romkomban benne van.

– Istenem – mondtam. – Ezt nem mondod komolyan.

– Haver, ez a szám zseniális – felelte, és énekelni kezdett.

Nem bírtam ki. Elnevettem magam, hangosan kacagtam, és úgy bámultam rá, mintha második fejet növesztett volna. Amikor a második refrén is elkezdődött, összeszűkült a szeme, hátrasimította göndör fürtjeit. Hirtelen nagyon komolynak tűnt.

– Mi van? – kérdeztem. Megint a körmömet kezdtem rágni, mert Bram olyan elképesztően cuki volt, és mert sosem csókolóztam még, és mert megnyalta a száját. Ellökte a kezemet a számtól, és önelégülten vigyorgott. A fények valahogy megváltoztak, és csak úgy csillogott a zöldes színű szeme. Amikor megcsókolt, szinte elfelejtettem, hol vagyok.

Nem is mosolyogtam, amikor abbahagyta. Csak megragadtam a nyakát, és tovább csókoltam, míg a szám el nem zsibbadt.

– Sosem csókoltam még meg lányt – suttogtam. De azt nem mondtam meg, hogy most már biztosan tudom, hogy soha nem is fogok. Álltunk a szobája ajtajában, az ajkaim duzzadtak voltak, az arcom vörös a borostájától. A kezembe adta a táskámat.

Amikor összeért az ujjunk, elmosolyodott, és kihúzta a fülem mögül a ceruzámat.

– Annyira rohadtul tudtam – mondta. Megint megcsókolt, a nagy, kemény kezét az arcomra szorította, és akkor, ott úgy tűnt, mintha szüksége lenne rá, hogy belém kapaszkodjon. Egy héttel később már hivatalosan is együtt voltunk, kilenc hónappal később vége is lett.

Leteszem a telefonom, és kibámulok az ablakon. Nem látom a holdat, csak néhány szemközti ház tetejét. Bárcsak az egyiken lehetnék. Bárcsak egy olyan helyen lehetnék, ahol hangosan kimondhatom Bram nevét. Akkor pár másodpercre újra élővé tehetném őt.

Amikor újra előveszem a telefonom, megnyitom a YouTube-csatornáját, a BRAMUNCSIZIKot. Pont az előtt kezdett el vlogolni, mielőtt összejöttünk, és a végére meg már több ezer feliratkozója lett. Vicces, mert én voltam az, aki ott akarta hagyni a sulit, hogy híres legyen, Bram meg csak focizni akart, meg fősulira menni. De az én bandám feloszlott, az ő csatornája meg befutott. Internetceleb lett, én pedig egy valamirevaló dalt se tudtam összehozni azóta.

Belenézek a legutolsó videójába, amiben lehúz egy egész gallon romlott tejet. Undorító, de valahogy mégis vicces. És Bram marha jól néz ki, még ha ekkora idiótaságot is csinál a kamera előtt. Már az előtt feliratkoztam rá, hogy feltette volna az első videóját, és néha kommenteltem is, de nem a saját nickemmel. Sosem árultam el neki a felhasználónevemet.

A megtekintések és a kommentek száma folyamatosan pörög. Főleg, ha valamiért megint mutatják a híradóban, mintha újra és újra elfelejtenék, hogy meghalt, de aztán eszükbe jut, és akkor meg nem tudnak lekattanni róla. Persze én is nézem, kétségbeesetten kapcsolatba akarok lépni azzal, ami még megmaradt belőle. A különbség csak az, hogy én tényleg ismertem őt. Szerettük egymást.

Nem tudom, hogy a piától vagy a hülye kommentektől, vagy attól, ahogy a képernyőn rám mosolyog, de könnyek szöknek a szemembe. Dühös vagyok, és szomorú. Hiányzik, mintha csak múlt héten szakítottunk volna, és nem hat hónappal ezelőtt.

Nem tudom, mi ilyenkor a szokás, mert ő az első exem, nem tudom, meddig szokták az emberek fent hagyni a közös képeiket a közösségi oldalaikon. És a dal, amit róla írtam, majdnem engem is híressé tett. Szóval belekattintok a kommentdobozba, és bámulom a villogó kurzort. Úgy érzem, megérdemelne egy őszinte üzenetet, még ha túl késő is már, hogy elolvashassa.

Bram zöld szemére gondolok, amiben aranyszínű pöttyöcskék vannak, a nagy kezére, a mély hangjára. A csókjaira gondolok, és a többire. Próbálom megszámolni, hányszor mondtuk egymásnak, hogy „szeretlek”. És próbálom felidézni azt is, amit szerettem volna örökre elfelejteni.

A szakításunkat. Az arcát. Az utolsó szavakat, amiket neki mondtam.

Nagyot nyelek. Begépelek három aprócska szót, és elengedem őket magamtól, mielőtt belebolondulnék.

Annyira nagyon sajnálom.

Aztán belenyomom az arcom Aden párnájába. Gyűlölöm a világot, és benne leginkább önmagamat.

Fogalmam sincs, mit tennék, ha Aden most felébredne.

Nem szabadna egy másik fiú után sírnom.

Egy halott fiú után.

Még akkor sem, ha ő volt az első fiú, akit igazán szerettem.

Sasha ma három hónapja halt meg. Azóta mintha kicsúszott volna a lábam alól a talaj.

A zene az egyetlen dolog, ami valamennyire még a földön tart.

Teli torokból üvöltöm a dalszöveget, szinte észre sem veszem a mindkét oldalról nekem préselődő tömeget. A zene olyan hangos, hogy a basszust a mellkasomban is érzem, elnyomva a szívem tompa dobogását. Ismerem ezeket az arcokat a színpadon, betéve tudom a set listet, és a körülöttem lévő emberek is annyira imádják a koncert minden pillanatát, amennyire én, szóval itt valamiért nem akarok zokogni, verekedni vagy elfutni, pedig a tömeg általában ezt váltja ki belőlem.

A zene az egyetlen ok, amiért meg tudok feledkezni azokról a nyomasztó gondolatokról, amelyek szinte sosem hagynak békén.

Vége az utolsó számnak is. Izzadok, mosolygok magamban, bizsereg mindenem; és még mindig sikítozunk, azt akarjuk, hogy a Fasten Your Seat Belts jöjjön vissza még egy ráadásszámra. De most nem tehetik, mert lejárt az idejük. Előveszem a telefonom, hogy megnézzem, ki lesz a következő. Rohan új bandája, az Our Numbered Days.

Zene nélkül elhomályosodik a terem, és minden mozgás élesnek hat benne: szelfik villannak a sötétben, a roadok olyan feketébe vannak öltözve, hogy alig látni őket, poharak törnek, míg az emberek piát rendelnek maguknak a bárban, kiabálások, nevetések, érintések mindenütt.

A fejemben a zene nyugalmát felváltja valami fagyos érzés. Mintha zavaros jeleket kapna az agyam valahonnan.

A gyomrom kavarog és ég, pillangók hemzsegnek benne. Izzadni kezd a tenyerem, és hirtelen azt kívánom, bárcsak megfoghatnám a nővérem jéghideg kezét – ő mindig itt volt nekem, ha kicsit összekuszálódtak a fejemben a dolgok. A kórházi karszalagja, amit azóta nem vettem le, mióta ő már nincs, hirtelen szorosabban tekeredik a csuklómra. Megpillantom a ragyogó VÉSZKIJÁRAT feliratot, és elindulok felé, mielőtt még rosszabbra fordulna a helyzet.

Mire visszaérek, Rohan már a színpadon van. És Marc, Jo és Pooja is. Egy olyan számot játszanak, amit nem ismerek, de rohadtul fülbemászónak tűnik. Köszönök pár embernek, miközben átnyomakodom a tömegen, igyekszem lapítani kicsit, hogy Ro nehogy kiszúrja a színpadról, nem voltam itt végig, de több helyről is utánam kiabálnak. Nehéz elvegyülni ebben a közegben, ahol, ha sok koncertre jársz, akaratlanul is megismersz mindenkit, én meg aztán elég sok bulin megfordultam már. Van egy rajongói oldal, amit a tesómmal kezdtünk el csinálni, a Badass Music Fanatics.

Még köszönök pár embernek, de közben szeretném megtalálni a BaMF-kontingens többi darabját (vagyis az igazi barátaimat). Fogalmam sincs, mennyit hagyhattam ki Rohanék számai közül, úgyhogy előveszem a telefonom, és írok Deedeenek. Esélyem sem lenne őt megtalálni ekkora tömegben, annak ellenére, hogy a haja majdnem akkora, mint az enyém, és amúgy meg fogadni mernék, hogy ő és én vagyunk itt egyedül feketék.

Deedee visszaír, azt mondja, csak pár lépésnyire van a színpadtól, és hogy megtalálta Callie-t, de mielőtt válaszolhatnék, Jerome kerül a hátam mögé, és belesuttog a fülembe.

– Shay – mondja, és érzem a leheletén, hogy bagózott.

Megfordulok, és Jerome ajkára pillantok, főleg azért, hogy értsem, amit mond, de aztán már képtelen vagyok levenni róla a szemem. Szív alakú, édes kis ajka van, és megnyalja, hogy mondhasson valamit, de én rászorítom az ujjam a szájára. Behunyom a szemem, és megcsókolom a csini ajkait, ahogy az elmúlt pár hónapban a szokásommá vált. Nem akarom, hogy Jerome bármit is mondjon, mert azt hiszem, tudom, mit akar mondani: valami olyasmit, hogy tetszem neki, valami olyasmit, hogy többet szeretne, mint néhány random csókot. De konkrétan egy zárt térben is képtelen vagyok hosszabb időt eltölteni, hát még egy kapcsolatban! Sosem volt még pasim, és nem is tudom elképzelni, hogy legyen.

Belecsúsztatom a zsebem az oversize kardigánja zsebébe, és kiveszem az öngyújtóját. A másik kezem a koptatott fenekű kordbársony gatyája farzsebében matat, mert kíváncsi vagyok, mennyi maradt még a jointjából. – Áhá! – mondom, és kihúzom mindkét kezem. Mosolyog, de nem nevet.

– Láttalak kirohanni – mondja. – Minden oké?

Elhúzódom tőle, és felpillantok rá, mert nemcsak a szája cuki, hanem a világosbarna szeme is, amely a tekintetem keresi, hogy választ kapjon valamire, amit még véletlenül sem akarok vele megosztani. Szóval inkább visszapillantok a cuccokra a kezemben. Ő az egyike azon kevés embereknek, akik értik, miért kell néha csak úgy elhúznom helyekről, hogy miért kell néha levegő és tér. És pontosan ezért szeretem őt megcsókolni. Bólintok.

– Helyes – mondja.

Belecsípek az arcába, mielőtt meggyújtom a cigit. A gyújtó apró kis fénye megvilágítja a szakadt zenekaros pólót, amit viselek, a rengeteg karkötőmet, és azt is, milyen közel állunk egymáshoz. Jerome az egyik ujját a pólóm nyakához érinti, egy másikat pedig a nadrágom övtartójába. Beszívom a füstöt, és azonnal lenyugszom.

Ez a hely tiniknek van, szóval nem nagyon szabadna inni meg szívni, de az ilyen szabályok engem sosem hatottak meg különösebben. Érzem, ahogy feszült izmaim elernyednek, mikor kifújok egy apró füstfelhőt közénk, hogy ne vegye észre senki.

Úgy néz rám, mintha én lennék a világ közepe. A vintage gyűrűi megvillannak a színpad fényében. Kihalássza a cigit az ujjaim közül, és a sajátjaiba illeszti. Ahogy hátrébb lép tőlem, valamiféle ragaszkodást pillantok meg a kivörösödött szemében. Bárcsak hasonlót láthatna az én tekintetemben is!

Egy perccel később megtalálom Deedeet. A falnak támaszkodik a terem másik oldalán. Callie-val és pár más sráccal, akiket a suliból meg pár hasonló koncertről ismerünk.

– Sziasztok – mondom. Odapréselem magam hozzájuk a két srác között, akiket az atlétikaversenyekről ismerek, és biccentek feléjük. A szívem hevesen ver a közelségüktől, de aztán belekarolok Deedeebe, és kicsit jobban érzem magam.

– Szia? – köszön Callie, és kicsit idegesnek tűnik. A vékony, fekete pólója több helyen is lyukas, és szinte világít alatta a hófehér bőre.

– Ja – ért egyet a haragjával Deedee. – Hol a fenében voltál? – Beleöklöz a karomba. Az extradús haját szoros copfba fogta, ennél szorosabba már képtelenség is lett volna. A szemüvege bepárásodott, szóval lekapom a fejéről, és megtörölgetem a pólóm ujjával.

– Majdnem az egészet kihagytad, pedig olyan rohadt jók voltak.

– Unraveling Lovely-szinten jó? – kérdezem, mert nekem ők a mérce. Visszateszem a szemüveget Deedee orrára.

– Majdnem – feleli. Aztán Callie-ra pillantok. A mogyoróbarna szeme és a csillogó ajkai mintha hozzátennék: na, jó, nem annyira.

Deedee mutat pár képet Rohanről, amint térdelve adja elő a gitárszólóját, én meg kiteszem a legjobbat a BaMF-re a banda nevével: Our Numbered Days. Bejelölöm a helyszínt, és értékelem is: öt csillagot kap. Szeretnék belevinni valami extrát is, mivel ez mégiscsak Rohan új bandája. Melléteszek még három szívecskeszemű emojit, mintha teljesen hanyatt estem volna attól a zenétől, aminek a felét se hallottam.

– Nekik tetszik – mondja Callie, és a mobilomra les a vállam fölött. Rá van kattanva a számokra, és ezt a posztot máris huszonketten lájkolták, és nyolc komment is érkezett a kép alá.

– Ezt teszi, ha netceleb vagy – felelem, majd Deedee hozzáteszi: – Long Islanden legalábbis.

Magamban azt kívánom, bárcsak Sasha is láthatná, mennyire tetszik a követőinknek Ro az új bandájában. A BaMF végül is az ő ötlete volt.

Mindketten fanatikus pop-punk- és indie-rajongók voltunk kábé azóta, hogy az első bébiszitterünk megmutatta a kedvenc zenekarait. Kilencévesek lehettünk, pont egy évvel az előtt, hogy Sashát diagnosztizálták volna. Most, ahogy hallgatom Rohan következő dalát, azon morfondírozom, vajon Sasha mit gondolna róla, ha itt lenne. Tuti, hogy a bridge-szövegen lenne fennakadva (amit én sosem figyelek), vagy azon, hogy a basszus milyen lágyan simul bele a zenébe. Nekem talán pontosan ezért tetszik annyira. Minden részlete – Rohan torzított gitárjától az önkéntelen bólogatásomig –, minden rá emlékeztet.

Olyan zenéért lelkesedtünk, amilyenért nem sok fekete szokott. Pár éve, amikor elkezdtünk koncertekre járni, és láttuk, mennyire erős ez a közösség, Sasha azt szerette volna, ha lenne egy hely, ahol mindenféle gátlás vagy megalkuvás nélkül élvezhetjük a zenét, amit szeretünk. Megszületett a BaMF, és a blognak köszönhetően ismertük meg Rohant: mert megkért Sashát és engem, hogy menedzseljük a régi bandáját, az Unraveling Lovelyt, amitől mondanom sem kell, teljesen kész voltunk.

Természetesen mindenkit szeretettel befogadtunk a közösségünkbe, de az arcunkkal a „Rólunk” részben mint készítők – és Deedee mint fotós – nem titkolt célunk volt, hogy segítsünk hozzánk hasonló fekete fiataloknak, akik ilyesféle zenét szeretnek.

Az Unraveling Lovely Bandák csatája-féle balhéja óta is számít a véleményünk, az emberek bíznak az értékítéletünkben. Én vagyok az, aki igyekszem mindig jelen lenni, beszámolni a koncertekről. Deedee készíti a képeket. Callie pedig a kissé amatőr, kéthetente jelentkező podcastért felel, ahol meginterjúvol ígéretes zenészeket. Sasha csinált minden mást, demókat, albumkritikákat írt, szóval jó lenne találnunk valakit a helyére, mert elkél a segítség.

Persze próbálok nem agyalni ezen.

– Szóval, köszi, hogy eljöttetek ma este – mondja Rohan a mikrofonba, miután az utolsó szám is véget ér, és a közönség elcsendesedik. Hátrasimítja sötét haját, amely folyton belelóg a szintén sötét szemébe, és vigyorog, kicsi gödröcskék rajzolódnak ki az arcán, a szakállán. Bánom, hogy kihagytam majdnem az egész koncertet, és Ro sem lesz elragadtatva. Mégis eleresztek egy hangos és lelkes húúúúút, mielőtt még bármit is mondana. Elmosolyodik.

– Ez lesz az utolsó számunk. Az egyik kedvenc dalom feldolgozása. Ez egy kemény nap… szeretném ezt a dalt neki ajánlani.

A hangja elszorul, mintha a szavak képtelenek lennének csak úgy kiszaladni a száján, az én gyomrom is görcsbe rándul, mert tudom, mi következik, hiszen pontosan három hónap telt el azóta… Úgy látom, pont engem keres a tömegben.

– Ezt neked küldöm, Sasha – mondja ki végül.

Észbe kapok, és bár mindennél jobban szeretném hallani ezt a dalt, a nevét hallva megint darabokra hullok belül, pedig mostanra sikerült magam valamennyire összekaparni. Deedeere pillantok, aki éppen beleharap az alsó ajkába, már kihúzta a karját az enyém közül, mert pontosan tudja, mi következik.

Callie próbál megállítani. – Várj, Shay – mondja, de képtelen vagyok. Átvágok a tömegen a hátsó kijárat felé, mielőtt még megszólalna az első hang.

A parkolóban kábé harmadjára sikerül kinyitnom a biciklim zárját, mert minden tagom reszket. De amikor felteszem a fejhallgatómat, az egyik legtökéletesebb dal szólal meg belőle. Felszállok, az énekes keserű hangjára koncentrálok, és a basszusra tekerek. Hagyom, hogy a szikár dobszólam és a gitár tiszta hangja végigsodródjon rajtam.

Utoljára akkor hallottam a dalt, amit Rohan Sashának ajánlott, amikor a kórteremben voltunk. Együtt énekeltük el neki. A kezét fogtam, a hátam mögött anya reszketett, a nővérek pedig szipogtak. Rohanre képtelen voltam ránézni, és ott volt a pap is, akit úgy döntöttem, utálni fogok.

Sasha rám nézett, és amikor véget ért a dal, csak ennyit mondott: – Elcseszett Luke… – Így hívta. Mindketten mosolyogtunk, és könnyek folytak végig az arcunkon. Amikor behunyta a szemét, és a nővérek megállapították, hogy kómába esett, anya rám nézett, és tudtam, hogy az arckifejezése hűen visszatükrözi az enyémet. Hivatalos volt: Sasha már nem fog felébredni.

Nézni sem bírtam. Nem akartam tudni, melyik szerve adja fel először. Megpuszilgattam a jéghideg ujjait, és kisöpörtem a szememből a könnyeket. Aztán elhúztam a kórteremből, tudva, hogy anya túlságosan készen van ahhoz, hogy megállítson, és mert éreztem, hogy gyűlik bennem a késztetés.

Nem az volt az első alkalom, hogy a testem cserben hagyott, hogy a szívem összeszorult, hogy izzadni kezdtem, meg minden – de ez volt az első olyan eset, hogy Sasha nem jött utánam, nem húzott vissza a szakadék széléről, mondván, minden rendben lesz. Bármi legyen is ez a kuszaság a fejemben, azóta egyre gyakoribb vendég nálam.

„Elcseszett Luke” és néha „kibaszott Luke”, mondtuk mindig Sashával, ha valami újabb szarság alakult ki nála, mintha a leukémia valami idióta pasi lenne csak, akivel csupa kaland az élet.