Karácsony a farmon (részlet)
Date: 2025
Keywords: 820-31(73)=945.11 (UDC/ETO)
Description: A huszonnyolc éves Emory Oakes azt hitte, végleg maga mögött hagyta Evergreent, a festői kisvárost, amelyhez élete legfontosabb karácsonyának szívszorító emléke köti. Amikor tehetős, de nemtörődöm szülei pénzügyi botrányba keverednek, és minden híroldal ezzel van tele, az ünnepekre inkább vidékre menekül. Egy hóvihar, egy defekt és egy sor különös véletlen után Emory ismét az evergreeni Wilder Farmon találja magát, amelynek cowboykalapos, vonzó tulajdonosa, Tate elvileg nincs is otthon. A férfi, aki egykor összetörte a szívét, azonban a vártnál hamarabb érkezik haza, és egyetlen pillanat alatt
Publisher: Animus Könyvek
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

JULIA MCKAY

KARÁCSONY
A FARMON

Fordította: Pavlov Anna
részlet

A mű eredeti címe: Christmas at the Ranch

Copyright © Marissa Stapley, 2025

This edition published by arrangement with G.P. Putnam’s Sons,
an imprint of Penguin Publishing Group,
a division of Penguin Random House LLC

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Pavlov Anna, 2026

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978 615 132 013 6 (papír)

ISBN 978 615 132 014 3 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László
www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Laczkó Krisztina

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Tördelés: Schwarczenberger Helga

Korrektúra: Havadi Krisztina

Magyar borító: Tabák Miklós

A kiadó könyveit megrendelheti kedvezménnyel
az animuskonyvek.hu webáruházban.

Maiának, mert az ő ötlete volt.

Kedves Naplóm!

Megismertem egy srácot.

Megcsókoltam.

Igazából kétszer. Vagy inkább háromszor. Vagy négyszer?

Minden bizonnyal inkább negyvenszer.

Olyan sokszor csókolóztam vele, hogy már nem is számolom.

Tate Wildernek hívják. Borostyánszínű szeme van, a hangja pedig olyan érzést kelt, mintha forró juharszirupot öntöttek volna ki a hóra. Tudom, hogy tizennyolc évig kellett várnod, hogy elmesélhessem, milyen volt az első igazi csók, de hidd el, kedves Naplóm, megérte várnod…

Tegnap este kezdődött. A szüleim újabb bulit rendeztek, ahol egy csomó barát és családtag gyűlt össze ebben az óriási nyaralóban, amit a szünidőre béreltünk. Még éjjel egykor is visító nevetés szűrődött át a padlódeszkákon keresztül a hatalmas, barlangszerű hálószobámba. Nem igazi víkendház volt, amit béreltünk, hanem egy kúria, valóságos hodály, amely egy befagyott tó szélén magasodott az Algonquin Highlandsen, hófödte fenyőkkel és jégborította sziklákkal körülvéve. Annyira szép volt. Nyugalmat árasztott. De az is biztos, hogy a családom egyik tagja sem érzékelte a béke és a nyugalom üzenetét.

Ahogy próbáltam visszaaludni, megint rázendített a zene: Reuben bácsikám immár tizedszer tette be a Just Can't Get Enough: New Wave Xmast. Ő és apám valamikor a harmincas éveikben összevesztek, és több mint tíz évig nem álltak szóba egymással. Ez azonban már nyilván mind a múlté, mert nemrég valami új vállalkozásba kezdtek.

Aznap este korábban lementem a konyhába, vizet töltöttem poharakba, és óvatosan azt javasoltam a családtagjaimnak, hogy csipegetés helyett inkább egyenek valami rendes ételt, legalább azokat a kis szendvicseket, amiket anyu készített, mielőtt Betsy nénikémmel rávetették volna magukat a martinikre. Miközben melegítettem a marhabélszínt és a hercegnőburgonyát, amit az erre az alkalomra felbérelt séf készített, és senki még csak meg sem kóstolt, félfüllel hallottam, hogy anyu és Betsy néni rólam beszélnek.

– Olyan felelősségteljes, Cass – mondta Betsy, majd odahajolt anyuhoz, és suttogva, pontosabban csak ő gondolta úgy, hogy suttogva beszél, hozzátette: – És ha őszinte akarok lenni, egy kicsit uncsi. – Anyu erre csak kuncogott, és bocsánatkérően rám pillantott. Ám ekkor Betsy néni felemelte hangját, és így szólt: – Nem kellene valahol máshol lenned, Emory, és mondjuk a helyi fiúkkal rosszalkodnod? Tizennyolc évesen én ezt csinálnám. És miért nem hívsz meg sose barátokat? Nem unatkozol?

A szüleim is mondták, hogy nyugodtan hívjak meg pár barátot, én meg azt hazudtam, hogy nem érnek rá a szünetben. Pedig az igazság az, hogy a Blackford Akadémia, a magániskola, ahová járok, egyáltalán nem az én közegem. És a családomba sem illek bele igazán. Még egy DNS-projektet is csináltam bioszból: kértem nyálmintát a szüleimtől, majd titokban reménykedtem, hogy azt az eredményt kapom, hogy a születésemkor elcseréltek a kórházban. Lehet, hogy az igazi családom egy cuki kis házban lakik valahol a kertvárosban… Lehet, hogy van egy fiú- vagy egy lánytestvérem, esetleg mindkettő…

De nem így van. Száz százalékban Cassandra és Stephen Oakes egyetlen lánya vagyok. Az üknagyapám nyitott egy lepárlóüzemet Gananoque-ban a szesztilalom alatt, amiből aztán italbirodalmat varázsolt. Később apám pénzügyi részleggel bővítette a céget, és abban bízott, hogy egy szép nap csatlakozom hozzá, miközben rábízza a lepárlórészleget a mihaszna unokatestvéreire és más rokonaira. Nem igazán vette jó néven idén nyáron, amikor végre összeszedtem a bátorságomat, és bevallottam neki, hogy az egyetemen inkább újságírást tanulnék, nem pedig közgazdaságtant. Azóta kissé eltávolodtunk egymástól. Szerintem apu egészen másvalakinek képzelt, nekem pedig nagyon rosszulesett, hogy amikor próbáltam elmagyarázni neki, mik az igazi álmaim, semmibe vette őket. Anyu valamikor jótékonysági adománygyűjtéseket vezetett, de miután megszülettem, abbahagyta a munkát, és manapság arról ismert, hogy luxuspartikat szervez, és évente legalább egyszer átrendezi a házat. Most is szokott jótékonysági munkát végezni, olykor azonban eltöprengek, vajon tudja-e, miért csinálja ezt, vagy szimplán társasági dolognak fogja fel, nem pedig igazi jótékonykodásnak.

Én viszont, ki tudja, miért, csendes, szorgalmas, introvertált lettem, olyan valaki, aki még csak nem is csókolózott. Egészen ma estig.

De mindjárt rátérek arra is.

– A mi Emorynk tizennyolc éves, de olyan, mintha már legalább negyven lenne – mondta anyu Betsy néninek, és nem kizárt, hogy ezt bóknak szánta. Én viszont otthagytam az étellel megrakott tányérokat, és felmentem a szobámba. Bántó volt, amit mondott, és most már csalódottságot is éreztem a szavaiban.

Múlt hónapban, még Torontóban, amikor a szüleim közölték velem, hogy kibérelnek egy tóparti házat a decemberi téli szünet idejére, úgy képzeltem, hogy a szünet csak hármunkról fog szólni. Esténként nem megyünk sehová, olvasunk a kandalló mellett, vagy társasozunk. Pontosan ilyen vakációt képzel el egy koravén tizennyolc éves. Azt gondoltam: végre. Az utolsó karácsonyom otthon, mielőtt egyetemre megyek, és a szüleim végre eljutottak oda, hogy olyasmit is csinálunk, amit én szeretek. Apu talán már megbocsátott azért, amiért csalódást okoztam neki. Amiért a saját álmaimat akarom valóra váltani, és nem az övéit.

Ehelyett a szüleim háromhetes bulit terveltek ki rögtön a téli szünet első napjától kezdődően. És legyintettek, amikor halkan megjegyeztem, hogy megosztani a házat és a vakációt azokkal a rokonokkal, akiket az életük nagy részében kerülnek, minden bizonnyal nem a legbriliánsabb ötlet. Apu és Reuben most közösen visznek valami bizniszt, és nem igazán tudom megmagyarázni, hogy miért, de ez valahogyan nem tűnik a legjobb elgondolásnak. És nem is az.

Mindegy is. Nem róluk akarok írni.

Hanem a srácról. Mindjárt rátérek, ígérem. Csak össze kell raknom minden egyes részletet, semmit sem szabad kifelejtenem. Olyan vagyok most, mint egy riporter, csak éppen a saját életemről írok, és végül egy izgalmas beszámoló is lehet belőle!

Mivel bosszantott a lentről jövő zaj, kikeltem az ágyból, és kinyitottam az ablakot, hogy beengedjek egy kis friss levegőt. Friss levegő helyett azonban szivarfüst csapott meg és apám egy másik unokatestvérének – Richard vagy Hank? – a hangja. Épp azt ecsetelte apunak, mennyire zseniális ötlet ez az egész. Ki ne akarna lébecolni a szüleim luxi „kúriájában” és ingyen enni meg inni? – gondoltam, miközben a keserű szivarfüst lassan bekúszott az ablakon.

Annyira egyedül éreztem magam.

De mielőtt becsuktam volna az ablakot, egy hangot hallottam. Mintha egy kísértet süvített volna a tó felől. Szerintem apu és az unokatestvére is hallhatták, mert hirtelen elhallgattak. A morajlás megismétlődött. Titokzatos, földöntúli hang volt, a legfurcsább, amit valaha is hallottam.

Az első gondolatom az volt, hogy talán valaki megsérült, és azonnal oda kell mennem, hogy segítsek. A pizsamám fölé húztam egy kapucnis pulcsit, a hátsó lépcső mögött találtam egy kapucnis télikabátot és téli csizmát, azt is felvettem, és kiosontam. Apu és az unokatestvére a teraszajtón keresztül mentek vissza a házba. Megálltam és füleltem, amíg újra meg nem hallottam a hangot: nyögésszerű volt, és a még vékony jéggel bevont tó mélyéről hangzott fel. A part felé vettem az irányt, hogy megnézzem, mi lehet az.

– Hahó! – kiáltottam. – Van ott valaki? Megsérültél?

A telihold fénye elhalványította a csillagokat, de ennek ellenére rengeteget láttam belőlük az égen. Odaértem a tó partjára, és megálltam. Felnéztem az égre, és hagytam, hogy magával ragadjon a világegyetem látványa. Azon tűnődöm most, hogy ha akkor kívántam volna valamit a csillagokat nézve, az biztosan az lett volna, hogy gyógyírt találjak a magányomra. Aztán szikrák és parázs halk pattogására figyeltem fel. Elnéztem balra: egy tábortűz lobogott odalenn a hóval borított tóparton. Valaki ült ott egy fából készült kerti székben, és a tüzet bámulta. Kockás dzsekit és széles karimájú cowboykalapot viselt.

– Mi ez a hang, ami a tó felől jön? – kiáltottam oda neki. Intett a kezével, hogy menjek közelebb. Odamentem. Nagyjából velem egyidős lehetett. Erős álla és telt ajka volt, az alsó talán teltebb, mint a felső. A szeme visszatükrözte a parázsból felcsapó szikrák színét. Flaneldzsekije zsebére a Wilder Farm feliratot hímezték.

– A tó adja ki magából ezt a hangot minden évben, amikor befagy – magyarázta a srác, amint közelebb értem. Ahogy beszélt, úgy éreztem, mintha egy rég elkezdett beszélgetést folytatnánk, mintha nem csak most bukkantam volna fel a semmiből.

Bevallom, szinte semmire sem emlékszem abból, amit mondott. Valami olyasmit magyarázott, hogy szép napsütéses nap volt, ezért a jég kissé megolvadt, és most, hogy már sötét van, újra megfagy. Tágul, majd összezsugorodik, szimpla fizika…. Miközben beszélt, csak a mosolyára tudtam figyelni, ahogy felém villant, akár egy hullócsillag, amit üldözni akartam, és előcsalogatni, újra meg újra, hogy csak az enyém legyen. A srác felállt a székéből, és megállapítottam, hogy nagyon magas. Én is magas vagyok, ezért jó érzés, ha valakire nem kell lenéznem. Főleg nem egy srácra. Ez a fiú sovány volt, már-már nyurga, de a válla szélesnek tűnt a flaneldzsekijében. A kalapja alól kikandikáló haja pedig homokbarna volt, a végét kiszívta a nap, mintha a nyár vége óta nem járt volna fodrásznál.

Tovább magyarázta, miért adja ki ezt a hangot a víz a jég alatt, én azonban másra sem tudtam gondolni, mint hogy milyen váratlanul történik mindez: itt állok a tóparton télen, és egy jóképű sráccal beszélgetek a tűz fényénél, amikor nem sokkal ezelőtt a hálószobámban magányoskodtam, és három nyomorúságos hét várt rám.

Talán csak álmodom?

Megborzongtam, és a srác valószínűleg azt hitte, hogy fázom. Odahívott a tűzhöz, és odahúzott még egy kerti széket. Azzal kezdtem, hogy elnézést kértem a családom által okozott lármáért, ami megzavarja ezt a békés helyet. A srác megvonta a vállát, mondván, hogy semmi gond, meg hogy nem is hallott semmit. Aztán rám nézett, és újra elmosolyodott. Teljesen elvarázsolt.

– Amúgy meg, ki ne szeretné a Last Christmast a Wham!-től? Főleg, ha vagy tizenegyedszerre játsszák? – vigyorgott.

Abban a pillanatban csak azt tudtam, hogy tetszik nekem. Máris. És azt is megállapítottam, hogy iszonyúan szeretnék én is jó benyomást tenni rá. Muszáj kicsit másmilyennek lennem. Nem annak a félénk, esetlen lánynak, amilyennek a suliban ismernek. Aki szódásüveg-vastagságú szemüveget viselt egészen mostanáig, amikor is kontaktlencsére váltott, és aki hétvégén szívesebben marad otthon egy könyv társaságában, mintsem elmenjen bulizni.

– Emory vagyok – mutatkoztam be, és közben csak remélni tudtam, hogy az én mosolyom legalább annyira elbűvölő, mint az övé. Biccentettem a sörösüveg irányába. – Van esetleg még egy söröd?

És újból az a mosoly, csak ezúttal még szélesebb. Érdeklődve nézett rám, úgy, ahogy szerettem volna, ugyanolyan örömteli meglepetéssel, amit én is éreztem abban a pillanatban, amikor megláttam őt. Hátravetettem a hajam, és örültem, hogy a családi összejövetel előtt hagytam érvényesülni anyám fodrászát. Az általában lapos gesztenyebarna hajamat long bobra vágta, aminek így a vége kacéran felkunkorodott.

– Szóval idesétál a partomra egy városi lány, és még sört is kér? – incselkedett a srác, miközben a szeme csillogott a tűz fényében. – Mi ez itt szerinted? Egy bár? Elkérhetem a személyidet?

Oldalra billentettem a fejem, és igyekeztem irtó lazának tűnni. Mintha mindig ilyen lennék.

– Miből gondolod, hogy városi lány vagyok?

Elnevette magát, és ha a hangja olyan volt, mint a juharszirup a havon, akkor a nevetése, mint a vízgőz fölött olvadó vajkaramella.

– Hogy miből? A frizura, az outfit… – kezdte.

Magamra néztem.

– Hópehelymintás flanel pizsamanadrág van rajtam.

– Hmm… valóban. És mégis van benned valami városias.

Most rajtam volt a sor, hogy elmosolyodjak.

– Igazad van. Torontói vagyok.

– Megpróbálok felülemelkedni rajta – vágta rá, és a széke alól előhúzott egy hatos csomag sört. – Tessék, Városi Lány.

Kaján mosoly. (Ő) Szívdobogás. (Én)

– Parancsolj – mondta.

Nem szoktam sört inni, amúgy mást sem, de úgy tettem, mintha igen. Fogtam az üveget, és lecsavartam a kupakját, olyan mozdulattal, mintha már milliószor csináltam volna, aztán meghúztam, és igyekeztem grimasz nélkül lenyelni az első kortyot. A srác végignézte, és felhúzta az egyik szemöldökét.

– Úgy tűnik, a Labatt 50 nem igazán a te söröd – szólt, és a szívem újra erősebben kezdett dobogni, ugyanis, kedves Naplóm, flörtöltünk! Még senkivel sem flörtöltem, leszámítva Maxwell Corbettet, az egyik iskolatársamat, aki tavaly azt mondta a barátainak, hogy egész csinos lennék szemüveg nélkül, és ha nem lennék ennyire magas. Majd amikor legközelebb találkoztunk, és ráköszöntem, hogy „Szia!”, durván elvörösödött, és elrohant. De erről már írtam, úgyhogy tudod.

– A kedvencem – feleltem, és egy nagyobbat kortyoltam a sörből, majd (de gáz!) öklendezni kezdtem, és majdnem kiköptem. A sör undorító.

– Van más is – ajánlotta a srác.

– Akkor lehet, hogy mégiscsak ez a helyi bár?

– Ja, a lepukkant fajtából – felelte a srác nevetve. – De azért vannak itt jó dolgok is.

A háta mögé mutatott, és tényleg! Mögöttünk, a hóval borított domb tövében elkerített karámokat és istállókat pillantottam meg. Az épületek fatetején piros és fehér karácsonyi fények csillogtak. A holdfényes sötétségben varázslatos látvány tárult elém – mintha mindez csak az én kívánságomra került volna oda.

– Wilder Farm – közölte a srác büszkeséggel a hangjában. – Az enyém. Azaz az enyém és az apámé.

– Imádom a lovakat – suttogtam, és ez igaz is volt. Jólesett végre nem megjátszani magam. – És miért Wilder?

– Ez a vezetéknevem. Tate-nek hívnak. Tate Wilder.

– Örülök, hogy megismertelek, Tate – sóhajtottam, és megpróbálkoztam egy újabb korty sörrel. Öt percig igyekeztem eljátszani a laza városi csaj szerepét, és mostanra meguntam. – Igazából nem iszom – mondtam, és visszaadtam Tate-nek a sört. – De szívesen megnézném a lovaidat.

Most ő billentette oldalra a fejét.

– Tudsz lovagolni?

Elmeséltem, hogy tanultam lovagolni az egyik külvárosi lovardában.

– Benne voltam a bemutatócsapatban is, és szinte ott éltem egészen tizenhat éves koromig. De aztán abbahagytam.

– Hadd találjam ki: mert lett egy barátod?

Mondhattam volna azt, hogy igen, csak hogy tovább folytassam a műsort, de megráztam a fejem. Nem akartam hazudni neki. Túlságosan is tetszett.

– Igazából azért, mert rákerültem a kiváló tanulók listájára. És szerettem volna bekerülni valami jó egyetemre.

Tate maga elé meredt, és elgondolkodott.

– Aha, értem – szólt végül. – Ha szeretnéd, körbeviszlek a farmon. Csak megiszom ezt.

Megrázta a sörösüveget, amit az előbb visszaadtam neki, és meghúzta.

– Amúgy tudsz kacsázni a vízen? Nagyon jó hangot adnak ki a jégképződésnek ebben a szakaszában.

Mivel már nem akartam megjátszani magam, el mertem mondani Tate-nek, hogy sem eldobni, sem elkapni nem szeretek semmit. Erre a kijelentésemre Tate úgy nevetett, hogy a parton égő tűz szinte a mellkasomba kúszott.

– Majd megtanítalak – közölte, és elindult a part mentén, hogy összeszedjen pár követ. Visszajött, és egy kupac kis kavicsot tett le a lábam elé.

– A titok a csuklómozgásban van – magyarázta, vagy valami hasonlót mondott. Annyira közel volt hozzám, hogy képtelen voltam figyelni arra, amit mond. És olyan finom illata volt. Nyeregszappan és szalma, fenyőtüske és fafüst, és még valami, ami szerintem egyszerűen ő maga volt. Néztem, ahogy mutatja a dobást, kezében a kő, de még nem dobja el. Végül elhajította. A kő suhant, és a mély csengő hang, amit a befagyott vízen pattogva kiadott, egy videojáték vagy egy űrhajó vezérlésére emlékeztetett.

– Elképesztő! – Akárcsak az a túlvilági morajlás a tó jege alól, amit korábban hallottam, a kő által kiadott hang is úgy tűnt, mintha nem is a tó felől jönne.

– A téli tavak tele vannak meglepetésekkel.

Most őszintén? Én ugyanezt éreztem ővele kapcsolatban.

– Most próbáld meg te – mondta, és a kezembe nyomott egy lapos, sima követ. Az első dobásom nem sikerült: túl erősen hajítottam el, és a kő pár méterrel obébb csapódott a jéghez. Tate közelebb lépett. – Megengeded? – A kezét éppen a csuklóm fölött tartotta.

Azon tűnődöm, hogy vajon ez volt-e az a pillanat, amikor minden megváltozott? Vagy már korábban? Ahogy ott álltam vele azon a tóparton, a legcsillagosabb ég alatt, amit valaha is láttam, Tate Wilder megérintett, és az egész testemet szikrák árasztották el. A gyomrom összeszűkült, a lábam elgyengült, és ekkor valóban megértettem, mit jelent az a szó, hogy „elolvadni”. Ugye nem mindig érzi ezt az ember, ha egy másik ember a csuklójára teszi a kezét? Vagy igen? Lehet, hogy éppen ez hiányzott?

Minden erőmet bevetettem, hogy eltereljem a gondolataimat attól, amit az érintésétől éreztem, és arra koncentráljak, amit mutatni próbált nekem. Végre sikerült elsajátítanom a pattintó mozdulatot, és az én kövem is pont úgy pattant, ahogy szerettem volna: először négyszer, majd ötször csattant a jégen, pittyegő hangokat hallatott, én meg nevettem örömömben. És ő is velem nevetett.

– Oké, akkor most jöjjön a farmtúra – közölte Tate. – Továbbra is érdekel? – Majd elgondolkodott. – De van egy buli is a városban, ahová hívtak, ha inkább ahhoz lenne kedved.

– A farmot szeretném megnézni.

Segítettem Tate-nek havat szórni a tűzre és ezzel eloltani. Ezután lekísért a havas töltésen a völgybe.

Hamarosan egy karám széléhez értünk, és néztük, ahogy vagy egytucatnyi ló galoppozik a holdfényben. Tate füttyentett. Az egyik kanca – szőre szürkésfehéren világított a sötétben – odanyargalt hozzánk. Amikor a kerítéshez ért, Tate vállához nyomta az orrát, ő meg nevetett, és megpaskolta. Ezután a zsebébe nyúlt, és előszedett egy zacskó mentolos cukorkát, azt a kerek fehér fajtát.

– Ilyen mindig van nálam – mondta, és kedvesen nevetett. Már szinte megszoktam ezt a nevetést. Tate bekapott egy cukorkát, engem is megkínált, majd nyújtott egyet a lónak is. A kanca dobbantott a patájával, mint akinek nem tetszik a cukorka tálalása. De aztán finoman elvette Tate tenyeréről.

– Gyönyörű – mondtam.

– Ugye? Fagyöngy a neve. Látod a fején azt a foltot? – Tate végigsimított az ujjával a hófehér csíkon, amely a ló szeme között húzódott egészen a puha orráig. És tényleg: a homlokán ott volt a szokatlan forma, olyan, mint a fagyöngy levele.

Bárcsak engem is megsimogatna ugyanilyen finoman! Hirtelen egy csomó dologra vágytam.

– Szenteste született, öt évvel ezelőtt. Szerintem a Fagyöngy tökéletes név a számára.

– Látszik, hogy szeret téged. – A ló újra Tate-hez nyomta az orrát. A széles vállához dörzsölte a pofáját, és bevallom, kicsit irigykedtem rá.

– Csak a cukorka miatt csinálja – nevetett újra Tate, és megsimogatta a ló izmos nyakát. Fagyöngy halkan a fülébe nyerített. – Igen, nagyon is az én lovam. Segítettem betanítani őt. Jól kijövünk egymással. – Tate halkabban kezdett beszélni, és a ló hegyezte a fülét. – Jó kislány vagy, ugye? – mormogta Tate.

Kedves Naplóm, nem tudom eléggé hangsúlyozni: hallgattam, ahogy Tate Wilder édes csacskaságokat suttogott a ló fülébe, és megállapítottam, hogy ennél elbűvölőbb dolgot soha az életben nem tapasztaltam még. Hirtelen muszáj volt mondanom valami ostobaságot: – Nos, mivel itt állunk Fagyöngy mellett, talán nem kellene…

Ám nem ekkor történt meg az első csók.

Tate elmesélte, hogy Fagyöngynek az új évben csikója születik, és hogy az apjával együtt izgatottan várják a kis jövevényt. Ezután megmutatta a többi kedvencét is: a Jay nevű zömök pej telivér csődört, a Dolly névre hallgató gyönyörű sötétpej holland melegvérűt és Waltot, a masszív amerikai quarter lovat.

– De azért Fagyöngy a legcukibb – mondtam váratlanul, mire Tate egyetértően bólintott.

Ezután megmutatta az istállókat. Belül otthonos félhomály uralkodott. A levegőben a lovak testének kipárolgása és leheletük melegsége érződött, meg aztán édes zab és széna, nyeregszappan és por szaga terjengett. Tate elmesélte, hogy vannak bérben tartott lovaik, vannak sajátok, és mostanában tenyésztéssel is foglalkoznak, de ő szeretne majd nyitni egy lovaglóiskolát, mert akkor nem kellene eladni egyetlenegy lovat sem, megtarthatnák az összeset.

Ezt követően kifaggatott a lovas versenycsapatomról meg a Trillium Circuit versenysorozatról. Hiányzik nekem? Azt feleltem, hogy egészen a ma estéig nem is gondoltam arra, hogy mennyire. Nem is annyira a versenyzés, hanem inkább a lovak közelsége.

– Talán nem kellett volna olyan könnyen feladni az egészet – mondtam.

– Sosem késő újrakezdeni – felelte Tate.

Az utolsó istállóban a sor végén egy Kevin nevű szamár lakott.

– Ő egy mentett csacsi – mondta Tate.

Igen, igen, kedves Naplóm, egy mentett csacsi. Kevin zömök kis jószág volt, szürke, felálló kis sörénnyel, és szemlátomást jobban szerette a répát, mint a mentolos cukorkát. Adtunk is neki néhány répát egy vödörből, amit aztán Kevin jóízűen elropogtatott.

Végül felmásztunk egy szénapadlásra, ahol egymás mellett üldögéltünk szénabáláknak támaszkodva. Beszélgettünk, miközben a hold bevilágított a tetőn tátongó, vízhatlan ponyvával bevont lyukon. Tate nevetve árulta el, hogy ennek a lyuknak az eltüntetése is rajta van azon tennivalók végtelen listáján, amiket az apjával el kell majd végezniük.

Közösen kortyolgattunk a sörösüvegből, és egy idő után hozzászoktam az ízéhez. Tate kérdezett az iskolámról, meg hogy hol lakom Torontóban, hogy kerültem abba a nagy házba a birtokuk mellett a téli szünet idejére, meddig maradok. Én meg további kérdéseket tettem fel a farmról, meg hogy az apján kívül lakik-e itt még valaki, aki segítene a tennivalókban. Tate azt felelte, hogy csak ketten élnek itt az apjával, nincsenek rokonaik. Az anyukája meghalt, itt hagyta őket. Tate egy darabig nem szólt, a beálló csendben a „sajnálom” szó szinte hangtalanul hagyta el a szám. Fogalmam se volt, mit lehet erre mondani. Tate azonban felém fordult, és olyan mélyen nézett a szemembe, hogy nemhogy megszólalni, de megmozdulni se tudtam. Vett egy mély levegőt, és benntartotta, mintha azt latolgatná, mondjon-e valamit, vagy sem.

– Pont egy évvel ezelőtt történt, ugyanezen a napon – közölte végül –, hogy meghalt az anyukám. Sose beszéltem róla, de… – Nem fejezte be a mondatot, elhallgatott. Kisvártatva újra megszólalt. – Elég szarul éreztem magam ma este. Nem akartam mást, csak egyedül lenni, tüzet gyújtani, bámulni a csillagokat, és reménykedni, hogy… – Ismét elhallgatott, nyelt egyet, egy pillanatig másfele nézett. – Hogy talán jobban fogom érezni magam. És aztán… – Tekintetünk újra összeakadt. Azok a szemek! Olyanok voltak, mint a parazsak a tűzből. Nem tudtam betelni a tekintetével. Tate lassan elmosolyodott, és szomorúságot tükröző arca felderült, olyanná vált, amiről mindig is álmodtam. – És akkor – folytatta rekedtes hangon –, besétáltál a partomra, Városi Lány, és teljesen megfeledkeztem a szomorúságomról.

Az egyetlen dolog, amire akkor gondolni tudtam, az az volt, hogy megcsókolom. Muszáj meglépnem ezt, vagy örökké bánni fogom. Odahajoltam hozzá, oldalra billentettem a fejem, és az ajkunk összeért.

Pontosan milyen is volt életem legelső csókja? Az első pár pillanat talán esetlen volt, olyan, mint amikor hosszú idő után először ülsz biciklire. Félelmetes, kissé bizonytalan, majd egyszer csak, teljesen váratlanul, visszanyered az egyensúlyod, belendülsz, úgy érzed, hogy repülsz, a hajad lobog a szélben, és az egész lényedet átjárja a csodálatos magabiztosság. Hát ilyen érzés volt csókolózni Tate Wilderrel. Hogy elrepülhetek, elmehetek bárhová, lehetek akárki. Hogy soha többé nem fog számítani, hogy túl okos vagy túl magas vagy furcsa vagyok.

Tate beletúrt a hajamba, majd eltávolodott tőlem, és megsimogatta az arcomat. Váratlanul azt suttogta, hogy szép vagyok.

– Honnan kerültél ide? – kérdezte. – Vagy csak egy álom vagy?

– Én is ezen tűnődöm – feleltem.

Tate hajának és bőrének fafüstaromája volt, amibe a tiszta, hűvös téli levegő illata vegyült. Emlékszem, hogy a nyakszirtjét simogattam, éreztem bőrének a melegét, puha haját, azokkal a napszítta végekkel együtt. Cowboykalapja leesett a fejéről, rá az egyik szénabálára.

Csókjának kicsit söríze volt, és kicsit érződött benne a mentolos cukorka is, amit a zsebében tartott a kedvenc lovának, és valami fűszeres zamat is keveredett ehhez, szegfűszeg vagy fahéj. Olyan íze volt, mint a karácsony legjobb pillanatainak.

Esküszöm, az idők végezetéig emlékezni fogok erre az első csókra.

Az idő szinte repült, mert amikor végül abbahagytuk a csókolózást, eltávolodtam Tate-től, és kinyitottam a szemem, a pajta tetején levő résen keresztül megpillantottam a hajnal első fényeit.

– Hazakísérlek abba a hatalmas régi házba, mielőtt a családod észrevenné, hogy eltűntél – mondta Tate.

Nem akartam elmenni, de minden bizonnyal minden csók véget ér egyszer, még azok a maratoni hosszúságúak is, amik órákig tartanak. Kicsit szomorú voltam, hogy már vége, de aztán Tate úgy nézett rám, mintha valami kincs lennék, amit végre megtalált, és nem akar elveszíteni. Így azért könnyebb volt elviselni azt, hogy már nem csókolózunk.

Kézen fogva sétáltunk végig a havas parton. Mikor a házunk hátsó bejáratához értünk, Tate megszólalt:

– Látlak még? – Hát pontosan ezt kívántam, azt akartam, hogy ezt mondja, amikor a legutolsó csillagot láttam felvillanni a hajnali égbolton.

Mielőtt végiggondolhattam volna, ezek a szavak hagyták el a számat:

– A tiéd vagyok az elkövetkező három hétben.

Tate nem riadt meg a szavaimtól, sőt! Közelebb húzott magához, és újra megcsókolt.

– Ne heccelj, Városi Lány – mormolta. – Délután gyere át a farmra. Addigra végzek a tennivalóimmal, és ha szeretnéd, kimehetünk terepre. Aztán majd lóháton hazakísérlek, mert azt mondtad, hiányzik a lovaglás.

Azt feleltem, hogy tökéletes, mert tényleg az volt. Kinyitottam a hátsó ajtót, és amikor beléptem a házba, azt éreztem, hogy máris hiányzik, hogy vágyom rá. Néztem utána az ajtó kis ablakán, ahogy eltávolodik a havas erdei ösvényen, vissza abba a csodálatos világba, amiben él.

Tate hátranézett, én pedig nem húzódtam vissza, pedig zavarban voltam. Integettem, Tate pedig visszaintegetett. Kedves Naplóm, teljesen elolvadtam! Az ajtónak dőlve szinte lecsorogtam a földre, pontosabban a lábtörlőre, és csak feküdtem ott, mint egy Emory formájú tócsa, és Tate-ről ábrándoztam. Ki tudja, mennyi idő telhetett el, amikor hallottam, hogy anyu csörömpöl a konyhában. Nagy nehezen összeszedtem atomjaira hullott testemet, és felosontam az ágyamba.

Eddigi életem legtökéletesebb éjszakája volt. Úgy éreztem, hogy egy ilyen éjszaka bárminek lehet a kezdete.

Első fejezet

Tíz évvel később…

– Jó reggelt! Érdekel esetleg egy dísz a Fitt Fánkról?

A recepciós lány az edzőteremben már hetek óta felteszi nekem ezt a kérdést. A karácsonyfa egy csillogó műfenyő, teleaggatva színes karácsonyi gömbökkel, amelyek belsejében – a fa melletti tábla kiírása szerint – egy, a gömb színéhez passzoló gyakorlat leírása rejlik. Például egy kétperces plank, húsz fekvőtámasz, egy fordított hasprésnek nevezett valami, aminek a végrehajtásáról fogalmam sincs.

Az edzőtermi rutinom mostanában abból áll, hogy lassan futok a futópadon, miközben nézem a gépek fölötti tévék képernyőjén végiggördülő híreket. Ezután kipipálom az „Elmenni az edzőterembe” sort a fejemben lévő listáról, amit akár így is nevezhetnénk: „Hogyan ne válj komplett lajhárrá otthonról dolgozva.” Ezt a listát fél éve kezdtem el, amikor kirúgtak a The Globe and Mailből, ahol szerkesztő-riporterként dolgoztam, és szabadúszó lettem.

– Köszi, nem – válaszolom a recepciós lánynak, ahogy az alagsorban lévő öltöző felé igyekszem. Ma azonban a lány utánam siet, egy fehér pólót lobogtatva a kezében, akár egy versenyzászlót.

– Hátha ez meghozza a kedved – mondja, és a kezembe nyomja a pólót. A pólóra ezt nyomtatták nagybetűkkel: Van merszed kipróbálni a Fitt Fát? A falra mászom ettől az erőszakosságtól, de azért elfogadom a pólót, mivel nincs kedvem jelenetet rendezni. Begyömöszölöm a sporttáskámba, és elmenekülök. Magamban megfogadom, hogy jövőre keresek egy másik edzőtermet.

Kisvártatva ráállok az egyik futópadra a tévék alatt. Könnyű kocogásra állítom a tempómat, miközben nézem a fel-felbukkanó szalagcímeket, az időjárás-jelentést, a helyi eseménylistákat. Általában az öltözőszekrényben hagyom a telefonomat, amikor edzésen vagyok, pláne, hogy nemrég írtam egy cikket arról, hogy az okostelefonjaink dopaminfüggő agyhalottakká változtatnak minket. Számomra szinte már egy meditációval ér fel, ha egy kevéske időt töltök a mobilom nélkül, és ezzel a „Napi meditáció” is ki van pipálva a wellnesslistámról. Még akkor is, ha a tévé bámulása az összes hírrel együtt legalább annyira agypusztító, mint az okostelefon.

Olvasom a feliratokat, miközben egy vörös hajú nő, akinek a szeme élénkkéken csillog a stúdiófényekben, egy Főzz előre hétfőn! című műsorban tevékenykedik. Nem tudni, miképpen, de négyféle komplett ételt készít el egy boltban vásárolt grillcsirkéből. – Nos, így könnyebb lesz átvészelni az ünnepi őrületet – mondja a nő. Ezután egy bőrgyógyász lép színre, aki arról beszél, hogy a megelőző botox- és feltöltéskezelések jelentik a megoldást arra, hogy soha ne legyenek ráncaink. – Soha – ismétli meg a nő, és tágra nyitott szemekkel bámul a kamerába. A homloka valóban sima, akár az alabástrom.

Megérintem a szemöldököm közötti ráncot, amit esténként egy jáderollerral kezelek, hogy kisimuljon. Elárulom, hogy semmi haszna. Továbbra is nemet mondok azonban, amikor az anyám ránéz erre a ráncra, és a fejét csóválja, majd felajánlja, hogy foglal nekem időpontot a bőrgyógyászánál, akihez az apámmal együtt rendszeresen járnak.

Arra tippelek, hogy hirtelen azért látom a szüleimet a tévé képernyőjén, mert éppen rájuk gondolok, de nem: tényleg ők vannak ott. Egy fotón, ami ősszel készült az adománygyűjtő gálán Ontarióban, a Művészeti Galériában. Tudom, mert ott voltam. Az erdőzöld estélyim (ezt viseltem a gálán) csillogó szoknyájának a részlete látszik a képernyő sarkában, majd a kép átugrik az apámra, aki meredten bámul a kamerába. Ez a céges fotója. Emlékszem is, mikor készült. Az az érzésem, hogy leginkább miattam húzza össze kissé a szemöldökét: az egyetlen gyermeke miatt, aki nem hajlandó elfoglalni mellette a helyét.

Először arra gondolok, hogy ez csupán valami ünnepi társasági sztori, de aztán hunyorogva (mélyíti a ráncomat, tudom!) megnézem a képernyő alján futó feliratot, és ráeszmélek, hogy nem erről van szó.

A NEVES TORONTÓI ÜZLETEMBERT
LETARTÓZTATTÁK CSALÁS MIATT

A szívem vadul dobogni kezd, a futópad pedig őrülten pittyeg. Azt hittem, hogy a lassításgombot nyomtam meg, de nem: a vészcsengőre tenyereltem. Felsikítok, és ijedten felugrom, épphogy sikerül megúsznom, hogy lezuhanjak a futópadról a padlóra. Úgy érzem, hogy az edzőteremben mindenki engem bámul. A recepciós lány odarohan hozzám, hogy megnézze, minden rendben van-e.

– Jól vagyok – motyogom, pedig úgy érzem magam, mint egy totálisan nem odavaló neonrózsaszín dísz a karácsonyi Fitt Fáról. Lelépek a futópadról, megállok, és a tévét bámulom. Ahogy olvasom a hírfolyamot, lassan elfog a rémület.

Ma, a kora reggeli órákban a rendőrség rajtaütésszerűen átkutatta a TurbOakes Vagyonkezelő Vállalat központját. Stephen Oakes vezérigazgatót, valamint unokatestvérét, Reuben Oakes pénzügyi igazgatót letartóztatták. Mindkét férfit elektronikus csalással, postai csalással, értékpapírcsalással és pénzmosással vádolják…

Rögtön megjelenik lelki szemeim előtt Reuben nagybátyám képe, a nyájas, hízelgő vigyora, és összerándul a gyomrom, mint mindig, ha rá gondolok. Közben teljesen kiszárad a szám, olyan lesz, mint egy túlsütött karácsonyi pulyka.

Ezután a hír eltűnik, hogy újabb katasztrófák következzenek. Egy helyi idősek otthonában kitört a Staphylococcus-járvány, így szinte lehetetlen lesz az idős családtagok látogatása az ünnepek alatt. Az idei év legmenőbb játékának hiánya miatt balhé tört ki egy hipermarketben. Én pedig ott állok megdermedve a futópad mellett. Szeretnék öt percet visszamenni az időben és újra azzá válni, aki öt perccel ezelőtt voltam. Akinek az volt a legfőbb problémája, hogy nem szeretett volna részt venni a karácsonyi Fitt Fa-promócióban. Ehelyett olyan gyorsan cikáznak a fejemben a gondolatok, hogy a Mikulás szánkója lassú csiga hozzájuk képest. Mindennek ellenére kötelességtudóan letörölgetem magam után a futópadot, amit az előbb használtam, mert – emlékeztetem magam – én nem vagyok bűnöző.

De tudtad.

Néha gyűlölöm a belső hangomat. Mert ebben az esetben igaza van. Meg vagyok döbbenve attól, amit az előbb láttam: hogy apámat letartóztatták csalás miatt. Fel vagyok zaklatva. Ám valamiért mégsem lep meg a dolog.

– Bocsi, végeztél ezen a futópadon?

Mögöttem egy pasas várakozik udvariasan, kezében egy piros gömb a karácsonyi Fitt Fáról. Elszáguldok mellette, futok le a lépcsőn az öltözőkhöz. Odalenn megállok az öltözőszekrényem előtt, és bámulom a hűvös fémajtót. Hallom, hogy odabenn rezeg a telefonom. Olyan a hangja, mint egy mérges méhecskének.

Tíz nem fogadott hívás anyutól. Kettő a legjobb barátnőmtől, Lanitól és szintén tőle néhány üzenet.

Feldobta az Apple News a hírt apukádról.

Jól vagy???

Hívj fel. Itt vagyok.

Egy csomó más üzenet is érkezett barátoktól és ismerősöktől, de képtelen voltam akár egyet is elolvasni közülük. Én is kapok értesítéseket az e-mailekről. Amikor meglátom a különböző újságok és magazinok szerkesztőinek a nevét, még jobban összeszorul a gyomrom. Nem kell megnyitnom egyet sem azokból az e-mailekből, hogy tudjam, miről szólnak. A szerkesztőim valami szenzációs hír után szimatolnak. Vagy az is lehet – és ettől a gondolattól még rosszabbul érzem magam –, hogy azt közlik velem, a nevemmel már nem vállalható náluk semmiféle publikálás.

Megnyitom a Safarit, és begépelem a keresőbe apám nevét. A CBC közli a letartóztatás történetét, ugyanezt teszi a Toronto Star, a The Globe and Mail, a National Post. Valamennyi cikkben részletezik az egy hónapja tartó kivizsgálást, a bizonyítékok sokaságát. Tovább olvasok, és egy CNN-hírt is látok. Majd egy hírt a Forbestól is. Az ügy már átlépett a határon. Tovább olvasok. Néhány cikk arra is kitér, hogy milyen hatással van az egész az áldozatokra. A nyugdíjalapok, a félretett kis tartalékok mind eltűntek.

Beterít a bűntudatcunami. És a szégyen. Az Oakes család tagja vagyok, még akkor is, ha kamaszkoromban arról fantáziáltam, hogy születésemkor biztosan elcseréltek a kórházban. Igen, rendelkezem a családi alapból kapott vagyonnal, de csak vészhelyzetben nyúlok hozzá. A kamatokat jótékonysági szervezeteknek adományozom, én pedig munkával keresem meg a pénzt az albérletre és a számlákra. Mindig is fontos volt számomra a függetlenségem, az, hogy eltartsam magam.

És ez sosem volt elég.

Az egyik cikk közli a művészeti gálán készült fotót. Megint csak ott a lábam és a csillogó zöld ruhám szegélye. Én vagyok a képen, bármennyire is szeretném tagadni.

Újabb üzenet anyutól:

Emory. Sürgős. HÍVJ FEL!

És persze igaza van. Tényleg vissza kellene hívnom, de képtelen vagyok rá. Később. Bedobom a mobilom a sporttáskámba, behúzom a cipzárt. Aztán felsétálok, és biccentek a recepciós lány felé.

– Szia, és kellemes ünnepeket! – trillázza barátságosan.

Odakinn a fejemre húzom a télikabátom kapucniját. Hideg, maró szél fogad a Liberty Streeten. Az Ontario-tó kietlen közepe felől süvítő decemberi széllel küzdve igyekszem a közelben lévő tetőtéri lakásomba.

Hirtelen minden érzékszervem hangos riadót fúj. És már látom is: anyám tengerkék Jaguarja fordul be a sarkon. Besurranok a fák közé, majd a falhoz lapulok, és szorosan az arcomhoz szorítom a kapucnit. Rémesen érzem magam, amiért bujkálok anyám elől, amikor a családom éppen darabjaira hullik. De maradok, ahol vagyok. Várok, majd kikukucskálok a kapucnim műszőrme szegélye mögül. Anyám autója úgy suhan el mellettem, mint egy zsákmányra leső cápa. Ami szintén nem helyes: anyu egyáltalán nem cápa. Ő az anyám. De még képtelen vagyok szembenézni vele, még képtelen vagyok felfogni ezt az egészet.

A mobilom rezeg a táskámban. Előveszem. Anyu írt.

Itt vagyok a házadnál. Azt hiszem, láttam egy híradós közvetítőkocsit. Követnek. Otthon vagy? Be tudsz engedni a parkolóba?

A választ elfagyott ujjakkal pötyögöm.

Nem vagyok otthon. Egy állásinterjún vagyok a város másik végében. Csak későn érek haza, sajnálom.

És tényleg sajnálom. Elöntenek a könnyek. Lehunyom a szemem, és látom magam előtt anyut. Neki is zöld a szeme, mint nekem, és az ajka is olyan, mint az enyém: szívecske alakú. De a hasonlóságok ezzel véget is érnek. Anyu ragyogó és dívás, én minimalista vagyok. Anyu művelt és elegáns, én pedig esetlen. Amióta az eszemet tudom, anyu főleg a külsőségekre koncentrált, így tisztában vagyok vele, mennyire fáj neki, hogy a családunk szennyesét kiteregették. Azt szeretné, hogy együtt érezzek vele, de pontosan tudom, hogy képtelen leszek rá. Most sem, és valószínűleg a jövőben sem. Kezdem úgy érezni, hogy ez valaki mással történik. Mert bár nagyon szeretem a szüleimet, mindig is kívülállónak éreztem magam a családunkban.

Nézem, ahogy anyám kocsija megy egy kört, aztán elhajt. Tovatűnik teljesen sima és ránctalan arca, és csak az ajkának kissé lefelé görbülő íve meg a szeme alatti sötét karikák árulkodnak arról, hogy szomorú. Nem vesz észre. Mégis harmincig számolok, mielőtt elő merek bújni a fák mögül. Kapucni van rajtam, a fejem lehajtva. Besurranok az oldalsó ajtón a garázsba, és gyorsan odalépek a kocsimhoz. Beülök, hátradobom a sporttáskámat a hátsó ülésre, és a maximumra kapcsolom a fűtést. Őrülten dobog a szívem. Mély levegőket veszek, próbálok megnyugodni, de nem megy. A belső hangom többé már nem mindentudó, és nem nyugodt.

Most csak két szó pörög a fejemben, újra és újra: üss vagy fuss.

Tartalom

Kedves Naplóm!

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Egy évvel később…

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Caveat – SIL Open Font License

Gentium Book Plus – SIL Open Font License

Marck Script – SIL Open Font License

Mohave – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols – SIL Open Font License

Patrick Hand – SIL Open Font License

Public Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License