Henry

Kissinger

Az állam vezetéséről

Hat politikai stratégia a XX. századból

Budapest, 2023

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti mű:
Henry Kissinger: Leadership: Six Studies in World Strategy
© Henry A. Kissinger, 2022
All rights reserved.

Magyar kiadás:
Henry Kissinger: Az állam vezetéséről. Hat politikai stratégia a XX. századból
© Fordítók, 2023
© MCC Press Kft., 2023

Fordította: Beke Ádám (4. fejezet), Bojtár Péter (1. fejezet; Bevezető; Köszönetnyilvánítás; Végszó); Farkas Ákos (6. fejezet); Forgács Ildikó (5. fejezet); Szilágyi Áron András (2. fejezet); Tóth Bálint Péter (3. fejezet)

Szerkesztette: Gángoly Attila
Szakmai lektor: Baranyi Tamás Péter

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, a könyv egészére és egyes részeire is.

ISBN 978-963-644-000-8 (print)
ISBN 978-963-644-006-0 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős vezető: Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Gorácz Anikó
Korrektúra: Grim Jolán
Arab nyelvi lektor: Éva Ádám
Borítóterv és grafikák: Baranyai (b) András

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

Tartalom

Impresszum

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Bevezető

I. Konrad Adenauer Az alázat stratégiája

II. Charles de Gaulle Az akaraterő stratégiája

III. Richard Nixon Az egyensúly stratégiája

IV. Anvar Szádát A meghaladás stratégiája

V. Li Kuang-Jao A kiválóság stratégiája

VI. Margaret Thatcher A meggyőződés stratégiája

Végszó Az államvezetés fejlődése

Név- és tárgymutató

Nancynek,
életem múzsájának

Köszönetnyilvánítás

Ez a könyv javarészt Stuart Proffittnak köszönheti létét, aki a Penguin Press angol részlegének igazgatója és kiváló szerkesztője. Az okos kiadók megkerülhetetlen kérdéseket vetnek föl, s így ösztönzik a szerzőket, hogy a legjobb gondolatokkal álljanak elő. Stuart ezt a feladatot magabiztosan, kitartóan és bölcsen végezte el. Azok között, akik átlátják – vagy akár kétségbe vonják – gondolataimat, kevés ilyen kifinomult észjárású vagy széleskörűen művelt ember akad. A két év alatt lezajló több mint két tucat Zoom-hívás során Stuart nélkülözhetetlen partner lett e könyv koncepciójának kidolgozásában és megvalósításában.

Stuart hatását egy másik csodálatra méltó kollégám egészítette ki kivételes szerkesztői munkájával. Neal Kozodoy minden fejezetet átnézett. Mivel zseniálisan tudja átvágni az elakadt prózai művek gordiuszi csomóit, s amatőr történészként mélyreható ismeretekkel rendelkezik, kiszélesítette a perspektívát és emelkedetté tette prózámat.

Ahogy a korábbi könyveim esetében, itt is segítségemre voltak elkötelezett munkatársaim, akik feltárták a hatalmas forrásanyagot. Matthew Taylor King bölcs tanácsokkal szolgált mind a tartalom, mind a stílus tekintetében. Keze nyoma minden fejezeten tetten érhető, s a felétől kezdve rendkívüli elkötelezettséggel és érzékkel segítette a kézirat elkészültét.

Eleanor Runde, akiben a lelkesedés hatékonysággal és figyelemre méltó intellektussal párosul, a könyv első szakaszához végzett értékes kutatómunkát, majd később részmunkaidőben ismét visszatért, s éleslátó módon járult hozzá a Szádátról szóló fejezethez. Vance Serchuk a Nixon-fejezet kidolgozásában, valamint a téma elemzésében nyújtott segítséget és pontos meglátásokat. Ida Rothschild körültekintően gondozta a kézirat nyelvezetét és stílusát, s a szervezés során is átgondolt javaslatokat tett.

Meredith Potter, Ben Daus és Aaron MacLean már elejétől fogva hozzájárult a könyvhöz az államvezetéssel kapcsolatos kutatómunkájával. Joseph Kiernan és John Nelson a kezdetek kezdetén végzett hasznos háttérkutatást. Austin Coffey értékes segítséget nyújtott, hogy a kézirat kiadásához összeválogassuk a legfontosabb fejezeteket. A főfejezetek kritikai értékelésére olyan kiemelkedő és a témában jártas szerzőket kértem fel, akiknek a munkásságát csodálom. A Thatcherről szóló szöveget Daniel Collings – ő egyszersmind a Thatcherrel kapcsolatos kutatómunkából is kivette részét – nézte át Charles Powell-lel (Lord Powell of Bayswater) és Charles Moore-ral közösen. Julian Jackson professzor nagy gonddal olvasta a De Gaulle-ról szóló fejezetet, míg Christopher Clark professzor az Adenauer-fejezettel tette ugyanezt. Martin Indyk diplomata és tudós éleslátó megjegyzéseket fűzött a Szádátról szóló fejezethez. Mindegyiküknek köszönettel tartozom a segítségükért.

A veterán diplomata, Charles Hill, aki már fél évszázada munkatársam és barátom, rendelkezésemre bocsátotta Richard Nixonnal kapcsolatos, metsző humorral megírt feljegyzéseit, s rendkívül hasznos észrevételeket fűzött a róla szóló részhez. Bámulatos pályafutása során Charlie gyümölcsöző munkájával szolgálta a Külügyminisztériumot, tanárként a Yale Egyetemet, s dolgozott az egész társadalom javára.

Számos barátom megengedte nekem, hogy a jóindulatukat kihasználva bizonyos kérdésekben hozzájuk forduljak tűpontos meglátásaikért. Ilyen barát volt Ray Dalio, Samantha Power, Joel Klein, Roger Hertog, Eli Jacobs és Bob Blackwill. Az elmúlt években Eric Schmidt azzal szélesítette látókörömet, hogy feltárta előttem a csúcstechnológia és a mesterséges intelligencia világát. Dan Huttenlocherrel együtt dolgoztunk a The Age of AI [A mesterséges intelligencia kora] című művön, amely jelen könyv stratégiáról szóló részeire is hatással volt.

Az előkészítés folyamán Theresa Cimino Amantea ismét bebizonyította, hogy nélkülözhetetlen munkatársam – e kötet már a hetedik hasonló közös munkánk volt. Miközben a könyv alakot öltött, Theresa nemcsak a kézírásomat fejtette meg, hanem az átdolgozások számos fordulója után a rá jellemző szorgalommal és sasszemmel gépelte újra a fejezeteket. De ezenfelül még a Penguin Press-szel, a Wylie irodalmi ügynökséggel, valamint külső olvasóimmal és szerkesztőimmel is ő tartotta a kapcsolatot. Egy kritikus időszakban a fáradhatatlan Jody Iobst Williams segített a gépelésben, aki szintén sok évtizede megbízható munkatársam. Jessee LePorin és Courtney Glick a könyv írása során mindvégig hozzáértően készítette el időbeosztásomat. Személyes munkatársaim közül Chris Nelson, Dennis O’Shea és Maarten Oosterbaan nyújtott felbecsülhetetlen támaszt a világjárvány okozta hosszú visszavonultság alatt, s számos adminisztrációs ügyben is segítettek.

Ann Godoff, a Penguin Press elnöke és szerkesztője a rá jellemző professzionalizmussal ismét remekül látta el hagyományos szerepét és intézte az amerikai kiadással kapcsolatos fontos ügyeket. A brit oldalon Richard Duguid, Alice Skinner és David Watson az idő szorításában is rendkívüli szakértelemmel tette a dolgát, különösen a szöveg szerkesztésében és a kötet összeállításában. Andrew Wylie, aki már sok éve az irodalmi ügynököm, és brit helyettese, James Pullen fáradhatatlan elkötelezettséggel és hozzáértéssel képviseltek engem világszerte.

Ezt a könyvet Nancynek ajánlom, aki már csaknem fél évszázada a feleségem. Kitöltötte az életemet, s értelmet adott neki. Valamennyi könyvemhez hasonlóan Nancy most is elolvasott minden fejezetet, és emelt a színvonalukon.

Mondanom sem kell, hogy a könyvben föllelhető összes hiányosság az én hibám.

Bevezető

AZ ÁLLAMVEZETÉS TENGELYEI

Bármely társadalom, függetlenül politikai berendezkedésétől, örökkön egyfajta átmeneti állapotban van az emlékezetét formáló múlt és a fejlődését meghatározó jövőkép között. Ezen az úton elengedhetetlen, hogy e társadalmat vezesse valaki, hiszen döntéseket kell hozni, meg kell szerezni az emberek bizalmát, teljesíteni az ígéreteket, kijelölni az utat. Az ember által alkotott intézmények falain belül szintén szükség van a vezetésre, hogy a polgárok eljussanak onnan, ahol épp vannak, oda, ahol még sose jártak, s amiről néha nem is gondolják, hogy eljuthatnak odáig. Vezetés nélkül az intézmények sodródnak, míg a nemzetek a jelentéktelenné válást, legrosszabb esetben pedig a katasztrófát kockáztatják.

A vezetők két tengely metszéspontjában elhelyezkedve gondolkodnak és cselekszenek: az első ezek közül a múlt és a jövő között húzódik, míg a második az általuk vezetettek állandó értékeit kapcsolja össze a törekvéseikkel. Első feladatuk az elemzés, ehhez pedig reálisan fel kell mérniük társadalmukat, annak történelme, erkölcse és képességei alapján. Majd egyensúlyba kell hozniuk azt, amit már tudnak (s ezért szükségképpen a múltból ered), a jövőre vonatkozó megérzéseikkel, melyek természetüknél fogva csakis bizonytalan feltételezések lehetnek. Ez az intuitív irányérzék teszi lehetővé a vezetők számára, hogy célokat tűzzenek ki, és kijelöljenek egy stratégiát.

Ahhoz, hogy eme stratégiák inspirációként szolgálhassanak a társadalmak számára, az államférfiaknak nevelőként kell működniük – el kell magyarázniuk a célokat, eloszlatni a kétségeket és támogatókat toborozni. Bár definíció szerint az állam rendelkezik az erőmonopóliummal, a rossz vezetés jele az, ha a vezetőnek kényszerítő eszközökhöz kell nyúlnia; a jó vezető felkelti az emberekben a vágyat, hogy vele együtt menjenek végig az úton. Közvetlen környezetét is arra kell ösztökélnie, hogy a gondolatait úgy fordítsák le másoknak, hogy érintsék a napi gyakorlati kérdéseket. Ha a vezetőt egy ilyen dinamikus csapat veszi körül, az mások számára is szembetűnően megmutatja belső életerejét; támogatást nyújt az útjához, s enyhíti a döntés dilemmáit. A magasba emelhetik – de akár a mélybe is taszíthatják – azoknak a tulajdonságai, akik körbeveszik.

Az államférfi esetében e feladatok ellátásához – s egyben a múlt és a jövő közötti híd felépítéséhez – a legszükségesebb tulajdonság a bátorság és a jellem: bátorság, hogy az összetett és nehéz választási lehetőségek közül kiválassza az irányt (s ehhez szüksége lesz az elszántságra is, hogy túllépjen a rutinon); és határozott jellem, hogy kitartson egy olyan cselekvési irányvonal mellett, amelynek előnyei és veszélyei a választás pillanatában csak homályosan sejlettek föl. A bátorság a döntés pillanatában az erényt kelti fel az emberben, míg a jellem hosszabb időn keresztül erősíti az értékekhez való hűséget.

A vezetés az átmeneti időszakokban a legfontosabb, mikor az értékek és intézmények veszítenek jelentőségükből, s az ígéretes jövő körvonalairól vita folyik. Ilyenkor a vezetőknek kreatív módon, mintegy diagnosztaként kell gondolkodniuk: melyek a társadalom jólétének forrásai? És a hanyatlásnak? A múltból megörökölt dolgok közül melyeket kell megőrizni, és melyeket kell átalakítani vagy elvetni? Mely célok mellett érdemes kiállni, és mely kilátásokat kell elutasítani, bármilyen csábítóak legyenek is? És szélsőséges esetben: eléggé életerős és magabiztos-e a társadalom ahhoz, hogy áldozatokat is vállaljon, ha azokon keresztül vezet az út a teljesebb jövő felé?

A VEZETŐI DÖNTÉSEK TERMÉSZETE

A vezetők elkerülhetetlenül is határok között tevékenykednek. Működésük elé akadályokat emel a szűkösség, hisz minden társadalom képességeit és lehetőségeit behatárolják a demográfia és a gazdaság által szabott korlátok. Ezenfelül tevékenységük egy adott időben zajlik, s minden korszak és kultúra tükrözi saját uralkodó értékeit, szokásait és attitűdjeit, amelyek együttesen határozzák meg a kívánt eredményeket. Továbbá a vezetők versenykörülmények között dolgoznak, mivel más szereplőkkel is meg kell küzdeniük – legyenek azok szövetségesek, potenciális partnerek vagy ellenfelek –, ők pedig nem tétlenkednek, hanem alkalmazkodnak a körülményekhez, s szintén rendelkeznek sajátos képességekkel és törekvésekkel. Ráadásul az események gyakran túl gyorsan zajlanak ahhoz, hogy pontos számításokat lehessen végezni; a döntés pillanatában nem igazolható megérzések és feltevések alapján kell elhatározásra jutni. A kockázat kezelése ugyanolyan kritikus a vezető számára, mint az analitikus készség.

A „stratégia” kifejezés nem takar mást, mint azt a következtetést, melyre a vezető jut a szűkösség, az időbeliség, a verseny és a változékonyság feltételei közepette. Az előrevivő út meglelése a stratégiai vezetés számára olyan, mint a kötéltánc. Ahogy a kötéltáncos is akkor zuhan a mélybe, ha túl félénk vagy túl merész, úgy a vezető is kénytelen egy szűk mozgástéren belül navigálni, a múlt viszonylagos bizonyosságai és a jövő kétértelműségei között egyensúlyozva. A túlzott ambíció büntetése – ezt nevezték az ókori görögök hübrisznek – a kimerülés, míg ha valaki megül a babérjain, azért a fokozatos jelentéktelenséggel és az esetleges hanyatlással fizet. A vezetőknek lépésről lépésre kell az eszközöket a végső célokhoz és a célokat a körülményekhez igazítaniuk, ha az útjuk végére akarnak érni.

Amikor egy vezető a stratéga szerepében lép fel, szembekerül egy eredendő paradoxonnal: abban a helyzetben, mikor cselekednie kell, a döntéshozatalra gyakran akkor nyílik a legnagyobb tér, amikor a legkevesebb lényeges információhoz lehet hozzáférni. Mire több adat válik elérhetővé, a mozgástér általában beszűkül. Egy rivális hatalom stratégiai fegyverkezésének korai szakaszában, vagy például ha hirtelen megjelenik egy új légúti vírus, nagy a kísértés, hogy a jelenséget átmenetinek vagy a megszokott módszerekkel kezelhetőnek tekintsük. Mire a fenyegetést már nem lehet tagadni vagy minimalizálni, a cselekvés mozgástere beszűkül, vagy a probléma leküzdésének költségei hatalmassá duzzadnak. Ha rosszul gazdálkodunk az idővel, a korlátok kezdenek érvényesülni. Még a megmaradt legjobb választási lehetőségek végrehajtása is túlságosan bonyolulttá válik, a sikerért járó dicsőség csökken, a kudarc pedig súlyosabb kockázatokat hordoz.

Ilyenkor a vezető ösztöne és ítélőképessége létfontosságúnak bizonyulhat. Ezt Winston Churchill is remekül átlátta, mikor A második világháború (1948) című könyvében így írt: „Az államférfiaktól nem csak az várható el, hogy könnyű döntéseket hozzanak. Az egyszerű dolgok gyakran maguktól is megoldódnak. Világmegváltó döntésekre éppen akkor van lehetőség, amikor a mérleg nyelve inog, és az erőviszonyokat homály fedi.”
1

1953 májusában egy amerikai cserediák megkérdezte Churchillt, hogy egy államférfi hogyan tud felkészülni az előtte álló feladatokra. „Tanulmányozza a történelmet, tanulmányozza a történelmet – mondta Churchill határozottan. – A történelemben rejlik az államvezetés minden csínja-bínja.”
2
Churchill maga is szorgalmasan tanulmányozta a történelmet, írt is róla, s kiválóan átlátta azt a kontinuumot, amelyen belül dolgozott.

Ám a történelem ismerete, bár alapvető fontosságú, mégsem elegendő. Egyes kérdések örökre „ködfátyolba burkolóznak”, s még a tanult és tapasztalt emberek szeme elől is rejtve maradnak. A történelem az analógia eszközével tanít, azt a képességet kihasználva, hogy felismerjük az egybecsengő helyzeteket. A belőlük levonható „tanulságok” azonban lényegében közelítések, s az államférfiak feladata az, hogy ezeket felismerjék és saját koruk körülményeihez igazítsák. A XX. század elején élt történelemfilozófus, Oswald Spengler jól átlátta e feladatot, mikor a „született” államférfit jellemezte, aki „mindenekelőtt szakértő: ismerője embereknek, dolgoknak, helyzeteknek. Olyan »pillantással« rendelkezik, mely habozás nélkül, csalhatatlanul képes átfogni a lehetőségek körét.”
3

A stratégiai vezetőknek szükségük van a művészek tulajdonságaira is, akik megérzik, hogyan lehet a jelenben rendelkezésre álló anyagok felhasználásával megformálni a jövőt. Ahogy Charles de Gaulle Le Fil de l’Épée [A kard éle] című, a vezetésről szóló 1932-es esszéjében megjegyezte, a művész „nem mond le arról, hogy intelligenciáját is használja”, mivel végső soron ez a tanulságok, a módszerek és a tudás forrása. Helyette a művész az említett alapokat kibővíti „egy bizonyos ösztönös képességgel, amelyet nevezhetünk inspirációnak is”; kizárólag utóbbi képes megteremteni azt a „közvetlen kapcsolatot a természettel, melyből az életet hozó szikra kipattan”.
4

A valóság összetettsége miatt a történelmi igazság különbözik a tudományos igazságtól. Míg a tudós igazolható eredményekre, addig a stratégai vezető, aki tanul a történelemből, arra törekszik, hogy az eredendő többértelműségből olyan felismerésekre jusson, amelyek cselekvéshez vezetnek. A tudományos kísérletek alátámasztják vagy cáfolják a korábbi eredményeket, ezzel pedig a tudós lehetőséget kap, hogy módosítsa a változóit és megismételje a kísérletet. A stratégák számára általában csak egy kísérlet engedélyezett; döntéseik többnyire visszavonhatatlanok. A tudós tehát kísérletekkel vagy matematikai eszközökkel ismeri meg az igazságot; a stratéga – részben legalábbis – a múlttal való analógia alapján keres érveket: először megállapítja, hogy mely események hasonlíthatók össze, és mely korábbi következtetések maradnak továbbra is helytállók. A stratégának azonban még ekkor is körültekintően kell megválasztania az analógiákat, mert a múltat senki sem tapasztalhatja kézzelfogható módon; azt csak magunk elé képzelhetjük, ahogy – Johan Huizinga holland történész kifejezését használva – „az emlékezet holdfénye” megvilágítja.
5

Az értelmes politikai döntésekben ritkán lehet tetten érni egyetlen változót; a bölcs döntésekhez a politikai, gazdasági, földrajzi, technológiai és pszichológiai felismerések összességére van szükség, amelyek mindegyike a történelem iránti érzékből fakad. Isaiah Berlin a XX. század végén írta le, hogy mennyire kivitelezhetetlen a tudományos gondolkodást önnön hatáskörén túl alkalmazni, s hogy emiatt a stratégák milyen tartós mesterségbeli kihívással kerülnek szembe. Úgy vélte, hogy egy államférfinak, akárcsak egy regényírónak vagy egy tájképfestőnek, az életet annak káprázatos összetettségével együtt kell magába szívnia:

Egy embert az tesz bolonddá vagy bölccsé, megértővé vagy éppen vakká, s nem tudatossá, tanulttá vagy tájékozottá, hogy az egyes helyzetek egyedi ízét miként érzékeli a maguk sajátos különbségeiben – azaz, hogy ezek miben különböznek minden más helyzettől, vagyis melyek azok a vonásaik, amelyek fogékonnyá teszik őket a tudományos megközelítésre.
6

HAT VEZETŐ A SAJÁT KONTEXTUSÁBAN

A történelem a jellem és a körülmények együtteséből születik, s az általam bemutatott hat vezetőt – Konrad Adenauert, Charles de Gaulle-t, Richard Nixont, Anvar Szádátot, Li Kuang-jaót és Margaret Thatchert – egytől egyig valamilyen drámai történelmi korszak körülményei alakították. A háborút követően mindannyian saját társadalmuk és a nemzetközi rend fejlődésének építészeivé váltak. Engem az a szerencse ért, hogy mindannyiukat hatalmuk csúcsán ismerhettem meg, Richard Nixonnal pedig még szoros munkakapcsolatban is voltam. Olyan világot örököltek, amelynek bizonyosságait a háború szertefoszlatta, ők pedig újradefiniálták a nemzeti célokat, új távlatokat nyitottak, s új struktúrát építettek az átalakulóban lévő világban.

A maga módján e hat vezető mindegyike megjárta a „második harmincéves háború” tüzes kohóját, vagyis megélte az első világháború 1914. augusztusi kezdetétől a második világháború 1945. szeptemberi lezárásáig tartó pusztító konfliktusok sorozatát. Az első harmincéves háborúhoz hasonlóan a második is Európában kezdődött, de aztán az egész világot beborította. Az első nyomán Európa egy olyan térségből, ahol a legitimitás a vallásos hitből és a dinasztikus öröklődésből eredt, átalakult egy olyan renddé, amely a világi államok szuverén egyenlőségén alapult, s amely azon volt, hogy elveit az egész földkerekségen elterjessze. Három évszázaddal később a második harmincéves háború az egész nemzetközi rendszert kihívás elé állította, hogy a rend új elveivel győzze le az Európát beborító kiábrándultságot és a világ fennmaradó részének többségét sújtó szegénységet.

Európa globális befolyásának csúcsán lépett a XX. századba, s mélyen gyökerező meggyőződése volt, hogy a korábbi évszázadok folyamán elért fejlődése bizonyosan – talán sorsszerűen – nem ér véget soha. A kontinens lakossága és gazdasága sose látott ütemben növekedett. Az iparosodás és az egyre szabadabbá váló kereskedelem történelmi jólétet hozott. Demokratikus intézmények szinte minden európai államban léteztek: Nagy-Britanniában és Franciaországban ezek domináltak, a császári Németországban és Ausztriában ugyan fejletlenek voltak, de jelentőségük nőtt, a forradalom előtti Oroszországban pedig épp kialakulóban voltak. A XX. század elején Európa művelt rétegei osztoztak abban a hitben, melyet Lodovico Settembrini, Thomas Mann A varázshegy című regényének liberális humanistája úgy fogalmazott meg, hogy „a dolgok […] a civilizációnak kedvező mederben haladnak”.
7

Ez az utópisztikus nézet Norman Angell 1910-ben megjelent, The Great Illusion [A nagy illúzió] című bestsellerében érte el apoteózisát, amelyben az angol újságíró kifejtette, hogy az európai hatalmak közötti növekvő gazdasági függőség miatt a háború megfizethetetlenül drágává vált. Angell azt hirdette, hogy „az ember óhatatlanul távolodik a konfliktusoktól és sodródik az együttműködés felé”.
8
Minderre és sok hasonló jóslatra rövid időn belül robbanásszerűen érkezett a cáfolat – de legerősebb formában talán Angell azon kijelentésére, hogy „többé már egyetlen kormány sem rendelheti el egy egész népesség kiirtását, beleértve a nőkét és a gyermekekét is, ahogy az régen a Bibliában leírtak szerint történt”.
9
Ez a jóslat, ahogy sok hasonló prófécia is, rövid időn belül megdőlt.

Az első világháború kimerítette a kincstárakat, dinasztiákat taszított le a trónról, s életeket döntött romba. Olyan katasztrófa volt, melyet Európa soha nem hevert ki teljesen. 1918. november 11-ig, a fegyverszüneti egyezmény aláírásáig, közel 10 millió katona és 7 millió civil vesztette életét.
10
Hét besorozott katonából egy nem tért vissza.
11
Európa ifjúságának két generációja veszett oda – fiatal férfiak haltak meg, fiatal nők maradtak özvegyen vagy egyedül, számtalan gyermek árván.

Bár Franciaország és Nagy-Britannia győztesen került ki a háborúból, mindkettő kimerült, politikai szempontból pedig ingataggá vált. A gyarmataitól megfosztott, súlyosan eladósodott, legyőzött Németország a győztesek iránt érzett neheztelés és a versengő politikai pártok közti belső konfliktus között ingadozott. Az Osztrák–Magyar Monarchia és az Oszmán Birodalom is összeomlott, míg Oroszország a történelem egyik legradikálisabb forradalmát élte át, s immár kívül került bármiféle nemzetközi rendszeren.

A két világháború közötti években a demokráciák bukdácsoltak, a totalitarizmus előretört, a kontinensre pedig nélkülözés leselkedett. Mivel 1914 harci lelkesedése már rég alábbhagyott, Európa lemondással vegyes baljós előérzettel fogadta a második világháború 1939. szeptemberi kitörését. És ezúttal a nagyvilág is osztozott Európa szenvedésében. A New Yorkban élő angol-amerikai költő, W. H. Auden így írt:

őrjöngő félelem

zuhog a csillagos

és vaksötét terekre,

zárt szobánkból kilök;

haláltól illatos

a szeptemberi este.
12

Auden szavai profetikusnak bizonyultak. A második világháború nem kevesebb, mint 60 millió emberéletet követelt, legtöbbet a Szovjetunióban, Kínában, Németországban és Lengyelországban.
13
1945 augusztusára a tüzérségi bombázások, a légitámadások, a tűzvész és a polgári lakosok között kitört zavargások miatt egész városok dőltek romba Kölntől Coventryig, Nankingtól Nagaszakiig. A háború tönkrement gazdaságokat, széles körű éhínséget és kimerült embereket hagyott maga után, s a helyzeten csak tovább rontott a nemzeti újjáépítés költsége. Adolf Hitler Németország nemzeti tekintélyét, sőt szinte egész legitimitását porig rombolta. Franciaországban a Harmadik Köztársaság az 1940-es náci támadás hatására összeomlott, és 1944-ben még csak épp kezdett kilábalni ebből az erkölcsi űrből. Az európai nagyhatalmak közül egyedül Nagy-Britanniában maradtak fenn a háború előtti politikai intézmények, de az ország lényegében csődbe ment, s hamarosan birodalmának fokozatos elvesztésével és tartós gazdasági nehézségekkel kellett szembenéznie.

A könyvben bemutatott hat államférfi mindegyikén kitörölhetetlen nyomot hagytak ezek a változások. Konrad Adenauer 1876-ban született, politikai pályafutása során 1917 és 1933 között Köln polgármestereként szolgált, szemtanúja volt a két világháború között annak, ahogy Franciaország konfliktusba keveredik Németországgal a Rajna-vidékért; mint ahogy látta Hitler felemelkedését is; és a második világháború alatt a nácik kétszer is bebörtönözték. 1949-től Adenauer jó pásztorként azzal emelte föl Németországot történelme legmélyebb pontjáról, hogy vezetésével a németek felhagytak sok évtizeden át tartó európai uralmi törekvéseikkel, az ország lehorgonyzott az atlanti szövetség mellett, s olyan erkölcsi alapokon épült újjá, melyek Adenauer saját keresztény értékeit és demokratikus meggyőződését tükrözték.

Charles de Gaulle, aki 1890-ben született, az első világháborúban két és fél évet töltött hadifogolyként Vilmos császár Németországában; a második kirobbanásakor egy harckocsiezred parancsnoka volt. Majd Franciaország összeomlása után kétszer is ő építette újjá a politikai struktúrát – először 1944-ben azért, hogy Franciaország létét helyreállítsa, míg másodszor 1958-ban azért, hogy megmentse az országot a polgárháborútól. De Gaulle irányította azt a történelmi átmenetet is, amelynek során hazája egy legyőzött, megosztott és túlterjeszkedett birodalomból stabil, virágzó, szilárd alkotmányú nemzetállammá vált. Erre az alapra építve szerezte vissza Franciaországnak a nemzetközi kapcsolatokban betöltött jelentős és fenntartható szerepét.

Richard Nixon 1913-ban született, és a második világháborúban szerzett tapasztalataiból azt a tanulságot vonta le, hogy országának fokozott szerepet kell játszania a kialakuló világrendben. Noha ő volt az egyetlen amerikai elnök, aki lemondott tisztségéről, 1969 és 1974 között – a hidegháború csúcsán – megváltoztatta a szuperhatalmak közötti feszültséget, s kivezette az Egyesült Államokat a vietnámi konfliktusból. Közben konstruktív globális alapokra helyezte az amerikai külpolitikát azzal, hogy nyitott Kína irányába, elindította a Közel-Keletet átalakító békefolyamatot, és az egyensúlyon alapuló világrend elképzelését helyezte középpontba.

Az e lapokon bemutatott államférfiak közül ketten gyarmati alattvalóként élték meg a második világháborút. Anvar Szádát 1918-ban született, az egyiptomi hadsereg tisztjeként két évet ült börtönben, mert 1942-ben megpróbált együttműködni Erwin Rommel német tábornaggyal, hogy kiűzzék a briteket Egyiptomból, majd további három évet töltött jórészt magánzárkában, miután részt vett a britbarát korábbi pénzügyminiszter, Amín Uszmán meggyilkolásában. Szádát, akit már régóta fűtött a forradalmi és pánarab meggyőződés, 1970-ben, Dzsamál Abdul-Nászir (Gamal Abden-Nasszer)
14
hirtelen halála után került az Izrael elleni 1967-es háború veresége által sokkolt és demoralizált Egyiptom elnöki székébe. A katonai stratégia és a diplomácia ügyes kombinációjával ezután arra törekedett, hogy Egyiptom elveszített területeit visszaszerezze, az ország önbizalmát helyreállítsa, s közben páratlan filozófiai nézetekkel a tarsolyában a régóta vágyott békét is megkösse Izraellel.

Li Kuang-jao (Lee Kuan Yew)
15
1923-ban született 1942-ben csak hajszál híján menekült meg attól, hogy a japán megszállók kivégezzék. Li alakította annak az elszegényedett, soknemzetiségű, a Csendes-óceán peremén fekvő kikötővárosnak a fejlődését, melyet ellenséges szomszédok vettek körül. Vigyázó tekintete alatt Szingapúr biztonságos, jól irányított és virágzó városállammá vált, amelynek közös nemzeti identitása egységet teremtett a kulturális sokszínűség közepette.

Margaret Thatcher 1925-ben született, és a rádió köré gyűlt családtagjaival együtt hallgatta Winston Churchill miniszterelnök háborús beszédeit a Nagy-Britanniáért vívott légi csata közben. 1979-ben Thatcher egy olyan valaha volt birodalmat örökölt meg, amelyet áthatott az ernyedt lemondás, miután elvesztette globális hatalmát, és nemzetközi jelentősége csökkent. Ezt az országot rázta aztán fel gazdasági reformokkal és a bátorságot az óvatossággal egyensúlyozó külpolitikával.

A második harmincéves háborúból mind a hat vezető levonta saját következtetéseit, hogy mi vezette tévútra a világot, s egyben mindegyiküknél kialakult az az erős meggyőződés, hogy elengedhetetlenül szükség van a bátor – és másoknak irányt mutató – politikai vezetésre. Andrew Roberts történész emlékeztet bennünket arra, hogy hajlamosak vagyunk azt hinni, „a vezetői képesség alapvetően jó dolog […], ez a tulajdonság [azonban] morális szempontból teljességgel semleges, és épp úgy a pusztulásba taszíthatja az emberiséget, mint ahogy felemelheti. Egy sokrétű, ijesztő hatalommal bíró erőről van szó, és […] arra kell törekednünk, hogy jóra használjuk.”
16

A VEZETÉS EPITÓMÁI: AZ ÁLLAMFÉRFI ÉS A PRÓFÉTA

A legtöbb vezető nem látnok, hanem ügyintéző. Minden társadalomban és minden felelősségi szinten szükség van a hétköznapok irányítóira, akik gondoskodnak a rájuk bízott intézmények működtetéséről. Ám válságos időszakokban – legyen szó háborúról, gyors technológiai változásokról, zavart okozó gazdasági zökkenőkről vagy ideológiai felfordulásról – a status quo megtartása lehet a legkockázatosabb út. Szerencsés társadalmakban az ilyen időszakok olyasfajta vezetőket termelnek ki, akik az átalakulás élére állnak. Ezeket az embereket két ideális csoportba sorolhatjuk: az „államférfi” vagy a „próféta” kategóriájába.
17

Az előrelátó államférfiak megértik, hogy két alapvető feladatuk van. Az első az, hogy a körülmények megváltoztatásával őrizzék meg a társadalmat, ahelyett, hogy engedjenek azok parancsszavának. Az ilyen vezetők a változás és a fejlődés mellé állnak, miközben gondoskodnak róla, hogy az általuk belülről bátorított fejlődés révén társadalmaik megőrizzék az önazonosságukat. A második az, hogy a nagyszabású jövőképpel kapcsolatban óvatosságra intsenek, és a korlátokat is bemutassák. Az ilyen vezetők nemcsak a legjobb, hanem a legrosszabb eredményekért is felelősséget vállalnak. Rendszerint tudatában vannak annak, hogy mennyi szép remény halt hamvába, tisztában vannak vele, hogy a jó szándék hány esetben vallott kudarcot, s tudják, hogy az emberi dolgokban makacsul visszaköszön az önzés, a hataloméhség és az erőszak. Azok az államférfiak, akik a vezetésnek e definíciója alá tartoznak, hajlamosak rá, hogy előre kibúvókat találjanak arra az esetre, ha akár a legjobb szándékkal kieszelt tervek is kudarcot vallanak, vagy akár a legékesszólóbban előadott szólamok mögött is valamiféle hátsó szándék rejlik. Hajlamosak gyanakodni azokra, akik a politikát személyes ügynek tekintik, mivel a történelem azt tanítja, hogy törékenyek az olyasféle struktúrák, melyek jórészt egyetlen ember személyiségétől függenek. Nagyratörő terveik vannak, de nem forradalmárok, a történelem általuk érzékelt szabályrendszerén belül próbálnak tevékenykedni, társadalmukat előreviszik, s a politikai intézményeket és alapvető értékeiket egyfajta örökségnek tartják, melyet át kell hagyományozniuk a jövő nemzedékeknek (noha olyan módosításokkal, amelyek a lényeget nem érintik). Az államférfiúi szerepet követő bölcs vezetők felismerik, hogy az új körülmények mikor teszik szükségessé a meglévő intézmények és értékek meghaladását. Ugyanakkor látják azt is, hogy társadalmuk fejlődését az szolgálja, ha elérik, hogy a változás nem lépje át azt a határt, melyet az adott társadalom még képes megvalósítani. Ilyen államférfiak voltak azok a XVII. századi vezetők, akik kialakították a vesztfáliai államrendszert,
18
akárcsak egyes XIX. századi európai politikusok – Palmerston, Gladstone, Disraeli és Bismarck. A XX. században Theodore és Franklin Roosevelt, Musztafa Kemal Atatürk és Dzsaváharlál Nehru volt az, akiket az államférfiak kategóriájába sorolhatunk.

A második típusú államférfi – a látnok vagy próféta – kevésbé a lehetséges, mint inkább a szükségszerűség víziója felől nézi a meglévő intézményeket. A profetikus vezetők saját transzcendens vízióikkal támasztják alá az igazukat. Mivel olyan üres vászonra vágynak, amelyre felvihetik az általuk elképzelt terveket, fő feladatuknak azt tartják, hogy eltöröljék a múltat – annak kincseivel és rémségeivel együtt. A próféták erénye, hogy újraértelmezik a lehetségest; ők azok az „észszerűtlen emberek”, akik George Bernard Shaw szerint „minden haladás” letéteményesei.
19
Mivel a profetikus vezetők a végső megoldásokban hisznek, hajlamosak bizalmatlanul tekinteni a fokozatosságra, melyben csupán az időnek és a körülményeknek tett szükségtelen engedményt látnak; az ő céljuk a status quo meghaladása, nem pedig irányítása. Ehnaton, Jeanne d’Arc, Robespierre, Lenin és Gandhi tartoznak a történelem profetikus vezetői közé.

Úgy tűnhet, hogy a két kategória között a határvonal átléphetetlen, ugyanakkor mégis van átjárás a kettő között. Az államférfiak akár át is mehetnek egyik kategóriából a másikba – vagy akár kölcsönvehetik az egyik bizonyos elemeit, miközben javarészt a másik módszert követik. Churchill a „rengetegben eltöltött évek” alatt és De Gaulle a szabad franciák vezetőjeként a profetikus kategóriába tartozott, akárcsak Szádát 1973 után. A könyvben bemutatott hat vezető mindegyike a két irányzat szintézisét valósította meg a gyakorlatban, noha esetükben a mérleg nyelve kissé kibillent az államférfi irányába.

Az ókoriak számára a két stílus optimális keveredését példázta Themisztoklész, az athéni vezető, aki megmentette a görög városállamokat a Perzsa Birodalom hódításától. Thuküdidész leírása szerint „az olyan dolgokkal kapcsolatban is megvolt benne a helyes ítéletalkotás képessége, amelyekben járatlan volt, s a leggyakrabban ő látta meg előre, hogy egy jelenben még homályos dologban mi ígérkezik jobb vagy rosszabb megoldásnak”.
20

A két módszer találkozása gyakran eredménytelen és frusztráló, s ez abból fakad, hogy eltérő mércével mérik a sikert: az államférfi sikerének mércéje az, hogy nyomás alatt mennyire maradnak tartósak a politikai struktúrák, míg a próféták abszolút mércével mérik eredményeiket. Míg az államférfi a cselekvés lehetséges irányait inkább hasznosságuk, semmint „igazságuk” alapján ítéli meg, addig a próféta ezt a megközelítést szentségtörésnek tekinti, a célszerűség diadalának az egyetemes elvek fölött. Az államférfi szemében a tárgyalás a stabilitást szolgáló mechanizmus; a próféta szemében az ellenfelek megtérítésének vagy demoralizálásának eszköze. És amíg az államférfi számára a nemzetközi rend megőrzésének jelentősége túlmutat a nemzetközi rend keretein belül folytatott vitákon, addig a prófétákat önnön céljuk vezérli, s hajlandók felborítani a fennálló rendet.

Mindkét vezetési stílus átalakulást hoz magával, különösen válságos időszakokban. Az emelkedettség momentumait felvillantó profetikus stílus azonban jobbára nagyobb zűrzavart kelt és több szenvedéssel jár. Mindkét megközelítésnek megvan a maga nemezise is: az államférfi számára az, hogy noha az egyensúly a stabilitás és a hosszú távú fejlődés előfeltétele lehet, nem tudja lendületbe hozni magát; a próféta számára pedig az, hogy az eksztatikus hangulat az emberiséget másodlagossá teszi egy határtalan vízióval szemben, s az egyes embereket tárgyakká alacsonyítja le.

AZ EGYÉN A TÖRTÉNELEMBEN

Bármilyen személyes tulajdonságokkal rendelkezzenek is az államférfiak, kövessenek bármiféle módszert, ha tettekre kerül a sor, egy állandó kihívással mindenképp szembe kell nézniük: meg kell akadályozniuk, hogy a jelen igényei háttérbe szorítsák a jövőt. A hétköznapok vezetői a közvetlen dolgokat igyekeznek irányításuk alatt tartani; a jelentős államférfiak a társadalmat próbálják meg fölemelni a saját vízióikhoz. Hogy miként lehet ezt a feladatot teljesíteni, az azóta vita tárgya, mióta az emberiség az eltökéltség és az elkerülhetetlenség közötti kapcsolatot vizsgálja. A nyugati világban a XIX. század óta a megoldást egyre inkább a történelemnek tulajdonították, mintha az események egy olyan hatalmas folyamattá állnának össze, amely maga alá gyűri a férfiakat és a nőket, s amelynek ők csak eszközei lehetnek, nem pedig alkotói. A XX. században számos tudós – például a kiváló francia történész, Fernand Braudel – kitartott amellett, hogy az egyének és az általuk alakított események csupán a „felszínt karcoló zavarok”, „hatalmas és elkerülhetetlen dagályok által vetett tajtékos hullámok a végtelen tengeren”.
21
A vezető gondolkodók – társadalomtörténészek, politikai filozófusok és a nemzetközi kapcsolatok teoretikusai egyaránt – a végzet erejével ruházták fel a formátlan erőket. A „mozgalmakkal”, „struktúrákkal” és „hatalommegosztásokkal” szembekerülve – állítják – az emberiségnek nincs választási lehetősége; és ebből következően nem lesz más választása, mint lemondani a felelősségről. Mindezek természetesen a történelemről való gondolkodás érvényes koncepciói, s az államférfiaknak ismerniük kell őket. De ezeket minden esetben az emberi cselekvőképességen keresztül fordítják tettekre, és az emberek látásmódján keresztül szűrik meg. Ironikus módon a történelem elkerülhetetlen törvényeiről szóló elméleteknél nincs hatékonyabb eszköz arra, hogy egyesek rosszindulatú célokból megszilárdítsák hatalmukat.

Az ebből fakadó kérdés valójában az, hogy az említett erők endemikusak-e, vagy a társadalmi és politikai cselekvés képes-e megváltoztatni őket. A fizika tudománya arra a következtetésre jutott, hogy a valóságot maga a megfigyelés folyamata is megváltoztatja. A történelem hasonlóképpen azt tanítja, hogy a férfiak és a nők alakítják a környezetüket – azzal, hogy értelmezik.

Számítanak-e az egyének a történelemben? Caesar vagy Mohamed, Luther vagy Gandhi, Churchill vagy Roosevelt kortársának aligha jutott volna eszébe ilyen kérdést feltenni. Ezek az oldalak olyan vezetőkről szólnak, akik az eltökéltség és az elkerülhetetlenség közötti véget nem érő küzdelemben megértették, hogy ami elkerülhetetlennek tűnik, az az emberi cselekvőkészség által válik azzá. Azért voltak fontosak, mert túlléptek a megörökölt körülményeken, s ennélfogva társadalmukat elvitték a lehetséges határáig.

1 Winston Churchill: A második világháború, fordította Betlen János, Budapest, 1989: Európa Könyvkiadó, 123.

2 Idézi Andrew Roberts: A háborúvezetés művészete – 9 lecke a modern kori történelem alakítóitól, fordította Lenthár Balázs, Pécs, 2021: Alexandra, 241.

3 Oswald Spengler: A Nyugat alkonya, fordította Simon Ferenc, Budapest, 1994: Európa Könyvkiadó, II. kötet, 148.

4 Charles de Gaulle: The Edge of the Sword, fordította Gerard Hopkins, New York, 1960: Criterion Books, 20–21. A teljes szöveg így hangzik: „Közeli analógia létezik azon folyamat között, mely egy katonai parancsnok elméjében játszódik le egy akció megtervezésekor és aközött, mely a művészben megy végbe a mű megszületésének pillanatában. A művész nem mond le arról, hogy intelligenciáját is használja. Tanulságokat, módszereket és tudást merít belőle. De alkotóereje csakis akkor működhet, ha mellette rendelkezik egy bizonyos ösztönös képességgel, amelyet nevezhetünk inspirációnak is, mert kizárólag ez képes megteremteni azt a közvetlen kapcsolatot a természettel, melyből az életet hozó szikra kipattan. A hadművészetről bizton állíthatjuk, amit Bacon a többi művészeti ágról elmondott: »Ezek az ember művei, amellyel a természetet gyarapítja.«”

5 Idézi Karl Joachim Weintraub az 1984-es Ryerson-előadásában: With a Long Sense of Time…, University of Chicago Magazine, 96, no. 5 (2004. június), https://magazine.uchicago.edu/0406/features/weintraub.shtml. Huizingához lásd Johan Huizinga: Het Aesthetishche Bestanddeel van Geschiedkundige Voorstellingen, Haarlem, 1905: H. D. Tjeenk Willink & Zoon, 31–32.

6 Isaiah Berlin: The Sense of Reality, in: Henry Hardy (szerk.): The Sense of Reality: Studies in Ideas and Their History, Princeton, 2019: Princeton University Press, 29–30.

7 Thomas Mann: A varázshegy, fordította Szöllösy Klára, Budapest, 1988: Európa Könyvkiadó, 547; idézi Charles Hill: Grand Strategies: Literature, Statecraft, and World Order, New Haven, 2010: Yale University Press, 211.

8 Norman Angell: The Great Illusion: A Study of the Relation of Military Power to National Advantage, New York, 1910: G. P. Putnam’s Sons, 186, olvasható a Project Gutenberg keretében is a https://www.gutenberg.org/files/38535/38535-h/38535-h.htm honlapon.

9 Uo., 314.

10 Nadège Mougel: World War I Casualties, fordította Julie Gratz, 2011, Centre Européen Robert Schuman, https://pdf4pro.com/view/world-war-i-casualties-51a366.html.

11 François Héran: Lost Generations: the Demographic Impact of the Great War, Population & Societies, 2014/4, no. 510, 1–4.

12 W. H. Auden: 1939. szeptember 1., fordította Orbán Ottó, in: Wystan Hugh Auden válogatott versei, Budapest, 1980: Kozmosz Könyvek, 88.

13 National World War II Museum – New Orleans: Research Starters: Worldwide Deaths in World War II, https://www.nationalww2museum.org/students-teachers/student-resources/research-starters/research-starters-worldwide-deaths-world-war.

14 Az arab és egyéb közel-keleti eredetű neveket az irodalmi nyelv kiejtési szabályainak megfelelően közöljük, és következetesen kerüljük az angolból hibásan átvett névváltozatokat (Husszein, Nasszer, Jasszer stb.). Kivételt képeznek ez alól a magyar nyelvben meghonosodott, egyéb közvetítő nyelvekből átvett tulajdonnevek (Egyiptom, Kairó, Alexandria stb.). (Az arab nyelvi lektor)

15 A kínai származású szingapúri államférfi nevét kötetünkben – eltérően a többi szingapúri politikus nevétől – a kínai személynevek népszerű átírása szerint szerepeltetjük. Ugyanakkor a beazonosítás végett nem árt tudni, hogy magyar szövegkörnyezetben előfordul még a Lee Kuan Yew (angolos forma), a Li Kuan Ju (az angolos forma magyar átírása), sőt a Li Guangyao (pinjin) változat is. A bibliográfiai adatok is tükrözik e változatosságot. (A szerk.)

16 Roberts: A háborúvezetés művészete, 10.

17 Ez a tipológia egy 1966-os esszéig nyúlik vissza, amelyet a Daedalus című folyóirat számára írtam, s amelynek fordulatát itt most ismét használom. Lásd Henry A. Kissinger: Domestic Structure and Foreign Policy, Daedalus, 95, no. 2 (1966. tavasz), 503–529.

18 A harmincéves háborút követően a XVII. században (1648) létrehozott vesztfáliai rendszer a nemzeti érdekek és a szuverenitás alapján csoportosította a konfliktus után megmaradt államokat, hogy felváltsa a középkor vallási vagy dinasztikus alapon szervezett államait.

19 Az észszerű ember maga alkalmazkodik a világhoz. Az észszerűtlen ember azonban kitartóan megpróbálja rábírni a világot, hogy az alkalmazkodjon hozzá. Épp ezért minden haladás letéteményese az észszerűtlen ember. (George Bernard Shaw-nak tulajdonított mondás.)

20 Thuküdidész: A peloponnészoszi háború, fordította Muraközy Gyula, Budapest, 2006: Osiris, 103.

21 Fernand Braudel; idézi Oswyn Murray: Introduction, in: Fernand Braudel: The Mediterranean in the Ancient World, London, 2001: Penguin.

I.
Konrad Adenauer
Az alázat stratégiája

AZ ELKERÜLHETETLEN MEGÚJULÁS

1943 januárjában, a casablancai konferencián a szövetségesek kijelentették, hogy nem érik be kevesebbel, mint a tengelyhatalmak „feltétel nélküli megadásával”. Franklin Delano Roosevelt amerikai elnök, aki leginkább sürgette a bejelentést, azt a célt tűzte ki, hogy bármiféle kormány is kövesse Hitlert, annak ne legyen lehetősége azt mondani, a be nem váltott ígéretek csalták lépre Németországot, hogy megadja magát. Németország totális katonai veresége, valamint erkölcsi és nemzetközi legitimitásának teljes elvesztése óhatatlanul is a német polgári struktúra fokozatos felbomlásához vezetett.

E folyamatnak magam is szemtanúja voltam az amerikai hadsereg 84. gyalogos hadosztályának tagjaként, amely a német határ közelében fekvő iparosodott Ruhr-vidéktől vonult a Magdeburg melletti Elba folyóhoz – ez alig 160 kilométerre volt az akkoriban tomboló berlini csatától. Mikor a hadosztály átlépte a német határt, áthelyeztek egy olyan egységhez, mely a biztonságért és a Hitler által korábban elrendelt gerillatevékenység megakadályozásáért felelt.

Egy hozzám hasonló ember számára, akinek a családja hat évvel korábban menekült el a bajor kisvárosból, Fürthből a faji üldöztetés elől, nem is lehetett volna nagyobb kontraszt ifjúkorom Németországával. Abban az időben Hitler épp annektálta Ausztriát, s nekilátott Csehszlovákia feldarabolásának is. A német népen pedig az az érzés lett úrrá, hogy mindenkit maga alá tud gyűrni.

Most sok ablakból fehér lepedő lógott ki, jelezve, hogy a lakosok megadják magukat. A németek, akik néhány évvel korábban még azt ünnepelték, hogy nemsokára egész Európát uralni fogják a La Manche csatornától a Volgáig, most rémültek és döbbentek voltak. Otthonukból kitelepített emberek ezrei – őket még a háború alatt deportáltak Kelet-Európából németországi kényszermunkára – rótták az utcákat élelem és fedél után kutatva, a hazatérés lehetőségét keresve.

Kétségbeesett időszak volt ez a német történelemben. Súlyos élelmiszerhiány lépett fel. Sokan éheztek, s a csecsemőhalandóság kétszerese volt a nyugat-európainak.
22
Az áruk és a szolgáltatások megszokott cseréje összeomlott; a feketepiac vette át a helyét. A postai szolgáltatás akadozott, ha egyáltalán működött. Szórványosan volt csak vasúti közlekedés, a közúti közlekedést pedig rendkívül megnehezítette a háborús pusztítás és a benzinhiány.

1945 tavaszán a megszálló erők feladata az lett, hogy a polgári életben megszokott valamiféle rendet teremtsenek, míg a kormányzásra kiképzett katonák a harcoló csapatok helyébe nem lépnek. Erre nagyjából a júliusban és augusztusban zajló potsdami konferenciával egy időben került sor, melyen Churchill (illetve Attle), Truman és Sztálin vett részt. E csúcstalálkozón a szövetségesek négy megszállási övezetre osztották fel Németországot: az USA-nak jutott a Bajorországot is magába foglaló déli rész; Nagy-Britanniáé lett az iparosodott Észak-Rajna-vidék és a Ruhr-völgy; Franciaország kapta a Dél-Rajna-vidéket és az elzászi határ mentén fekvő területet; a szovjetek pedig az Elba folyótól az Odera–Neisse-vonalig tartó övezetet, ahol egyben az új német–lengyel határ is húzódott, majdnem negyedével csökkentve a háború előtti német területeket. A három nyugati zóna mindegyike a megszálló hatalmak által kinevezett magas rangú, főbiztosi címmel felruházott tisztviselő joghatósága alá került.

Az egykor minden kétséget kizáróan hatékony és megkérdőjelezhetetlen német polgári közigazgatásnak ezzel vége szakadt. A hatalom végső letéteményesei onnantól kezdve a megszálló erők lettek egészen a megyei (Kreis) szintig. Ezek az erők tartották fenn a rendet, de bő másfél évbe telt, míg a kommunikáció kiszámítható módon helyreállt. 1945–1946 telén a fűtőanyaghiány miatt még a négy évvel később a német kancellári posztot betöltő Konrad Adenauer is kénytelen volt otthon vastag télikabátban aludni.
23

A megszállt országnak nemcsak a közelmúlt, hanem bonyolult történelmének terhét is hordoznia kellett. A német egység megteremtése óta eltelt hetvennégy év alatt Németországot előbb monarchiaként, majd köztársaságként, végül totalitárius államként irányították. A háború befejezésére egyetlen emléke maradt a stabil kormányzásról, ám az még az egyesített Németország kezdetére, Otto von Bismarck (1871–1890) kancellárságának idejére nyúlt vissza. Onnantól fogva egészen az első világháború 1914-es kitöréséig a Német Birodalmat mindvégig üldözte az ellenséges külső hatalmak által kötött koalíciók „rémálma” – hogy Bismarck szófordulatát használjuk –, melyet Németország katonai potenciálja és hajthatatlan retorikája hívott életre. Mivel az egyesült Németország erősebb volt, mint az őt körülvevő számos állam bármelyike (és népesebb bármelyiküknél, leszámítva Oroszországot), növekvő ereje, amely a potenciális dominancia veszélyét hordozta magában, állandó biztonsági kockázatot jelentett Európa számára.

Az első világháború után az újonnan létrehozott weimari köztársaságot
24
az infláció és a gazdasági válságok szegénységbe taszították, s az országban uralkodó vélemény az volt, hogy a háború utáni versailles-i szerződésben foglalt büntető rendelkezések igazságtalanul sújtják a németeket. Hitler alatt 1933 után Németország arra törekedett, hogy totalitarizmusát egész Európára ráerőltesse. Röviden, a XX. század első felében az egyesült Németország felváltva volt túl erős vagy túl gyenge Európa békéjének szempontjából. 1945-re a helyzete oly bizonytalanná vált kockázatot jelentett Európa számára, amilyenre az egyesülés óta nem volt példa.

E darabjaira zúzott társadalom méltóságának és legitimitásának helyreállítása annak a Konrad Adenauernek lett a feladata, aki tizenhat évig volt Köln főpolgármestere (Oberbürgermeister), mielőtt Hitler leváltotta. Adenauer a háttere miatt szerencsés választásnak bizonyult arra a feladatra, melyhez egyszerre volt szükség alázatra, hogy a feltétel nélküli megadás következményeit képes legyen kezelni, valamint a jellem erejére, hogy visszaszerezze országa nemzetközi tekintélyét a demokráciák között. Az 1876-ban – azaz alig öt évvel a Bismarck által végrehajtott német egyesítés után – született Adenauer élete végéig szülővárosához, Kölnhöz kötődött, amely a Rajna fölé magasodó gótikus dómjával fontos helynek számított a Hanza-kereskedővárosok sorában.

Adenauer felnőttként az egységes német állam mindhárom Bismarck utáni konfigurációját átélhette: a császárkorban uralkodó vadságát, a weimari köztársaság belpolitikai zavarait és az önpusztításban és szétesésben kicsúcsosodó hitleri kalandorpolitikát. Miközben arra törekedett, hogy országának újra helyet találjon a háború utáni legitim rendben, szembesült a világméretű ellenséges érzések örökségével, odahaza pedig azzal, hogy az egymást hosszú sorban követő forradalom, világháború, népirtás, vereség, felosztás, gazdasági összeomlás és az erkölcsi tartás elvesztése miatt a közvélemény irányt vesztett. Ő olyan utat választott, amely egyszerre volt alázatos és merész: beismerte a német vétkeket; vállalta a vereség és a tehetetlenség miatt rájuk rótt büntetést, beleértve a területi felosztást; hagyta, hogy háborús jóvátételként leépítsék az ország ipari bázisát; és behódolással igyekezett egy olyan új európai struktúrát felépíteni, melyben Németország megbízható partnerré válhat. Remélte, hogy hazája normális országgá válik, bár tudta, hogy az emlékei mindörökké abnormálisak maradnak.

A KORAI ÉVEKTŐL A BELSŐ SZÁMŰZETÉSIG

Adenauer édesapja, a porosz hadsereg egykori altisztje, Johann, három évtizeden át egyházi tisztviselőként dolgozott Kölnben. Mivel csupán a kötelező elemi iskolát járta ki, Johann eltökélte, hogy gyermekeinek már megadja a továbbtanulás és egy jobb karrier lehetőségét. Ezt Adenauer édesanyja is támogatta; a nő, aki egy banktisztviselő lánya volt, hímzéssel egészítette ki férje jövedelmét. Nagy odaadással, együtt készítették fel a kis Konradot az iskolára, s katolikus értékrendjüket is igyekeztek beléplántálni.
25
A bűn és a társadalmi felelősség tudatosítása már gyermekkorától kezdve elkísérte Adenauert. A bonni egyetem hallgatójaként az eltökéltségével szerzett hírnevet magának, mert szokásává vált, hogy lábát egy vödör jeges vízbe mártotta, mikor késő esti tanulás közben rátört a fáradtság.
26

Adenauert jogi diplomája és családi háttere is arra ösztönözte, hogy 1904-ben a kölni városi közigazgatásban vállaljon állást. Beigeordneter, azaz városi tanácsnok lett, s az adóügyek tartoztak alá. 1909-ben főpolgármester-helyettessé léptették elő, 1917-ben pedig Köln főpolgármestere lett.
27
*

A kölni polgármesterek többnyire a köztisztviselők soraiból kerültek ki, s igyekeztek felülemelkedni a korszak erőszakos és erősen pártos politikáján. Adenauer oly jó hírnevet szerzett magának, hogy 1926-ban Berlinben még arról is viták folytak: esetleg kinevezik kancellárnak egy nemzeti egységkormány élére. A törekvés meghiúsult, mert nehéz volt egy olyan, pártoktól független szövetséget létrehozni, amelyet Adenauer a poszt elfogadásának feltételeként támasztott.

Első, országos szinten is feltűnést keltő lépéseire azt követően került sor, hogy Hitlert 1933. január 30-án kinevezték kancellárrá. Hitler, hogy megszilárdítsa helyzetét, általános választásokat írt ki, s a német parlament elé terjesztette az úgynevezett felhatalmazási törvényt, amely felfüggesztette a jogállamiságot és megszüntette a polgári intézmények függetlenségét. A Hitler kancellári kinevezését követő hónapban Adenauer háromszor is nyilvánosan hangot adott nemtetszésének. A porosz felsőházban, melynek Köln főpolgármestereként hivatalból tagja volt, a felhatalmazási törvény ellen szavazott. A választási kampány idején nem volt hajlandó hivatalosan fogadni Hitlert a kölni repülőtéren. És a választások előtti héten elrendelte, hogy távolítsák el a náci zászlókat a hidakról és más köztéri emlékművekről. Miután Hitler a várakozásoknak megfelelően győzelmet aratott a választásokon, egy hét múlva Adenauert leváltották hivatalából.

Leváltását követően Adenauer egy régi iskolai barátjánál kért menedéket, aki időközben egy bencés kolostor apátja lett. Ezt meg is kapta, s áprilisban beköltözött a Maria Laach apátságba, amely Kölntől 75 kilométerre, délre, a Laacher-tó partján állt. Ott fő elfoglaltsága az volt, hogy belemerüljön két pápai enciklikába – ezeket XIII. Leó és XI. Piusz pápa adta ki –, melyek a katolikus tanítást a társadalmi és politikai fejleményekre, különösen a modern munkásosztály fejlődő helyzetére alkalmazták.
28
Az említett enciklikákban Adenauer olyan tanításokkal találkozott, amelyek egybevágtak politikai meggyőződésével: a keresztény identitás hangsúlyozása szemben a politikaival, a kommunizmus és a szocializmus elítélése, az osztályharc enyhítése az alázat és a keresztényi szeretet révén, valamint a szabad verseny biztosítása a kartellezés gyakorlata helyett.
29

Adenauer Maria Laachban tett látogatása nem nyúlt túl hosszúra. Miközben részt vett egy karácsonyi misén – melyre a környékről is érkeztek emberek, hogy lássák és támogassák őt –, náci tisztviselők arról győzködtél az apátot, hogy űzze el nagy tiszteletben tartott vendégét. Adenauer a következő év januárjában távozott. Életének következő évtizede nehézségeket és bizonytalanságot hozott. Akadtak időszakok, mikor életét súlyos veszély fenyegette, különösen a Hitler ellen 1944 júliusában szervezett sikertelen összeesküvés után, amelyet a porosz felső osztály képviselői és a náci korszak előtti politikai és katonai élet megmaradt tagjai szerveztek. Hitler bosszúszomjában az összes ilyen elemet igyekezett megsemmisíteni. Egy ideig Adenauer csak azért nem jutott a sorsukra, mert szakadatlanul úton volt, és sose maradt egy helyen huszonnégy óránál tovább.
30
De hiába fenyegette veszély, mégsem változtatott Hitler-ellenes álláspontján, amiért az lábbal tiporta a jogállamiságot, melyet Adenauer a modern állam sine qua nonjának
31
* tartott.
32
Bár ismert másként gondolkodónak számított, nem volt hajlandó csatlakozni a rendszerellenes összeesküvőkhöz, akár civilek voltak, akár katonatisztek, főként azért, mert kételkedett a siker lehetőségében.
33
Összességében, ahogy egy tudós írja, „ő és családja mindent megtett, hogy a lehető legcsendesebben és feltűnésmentesen éljen”.
34

Noha távol tartotta magát a politikától, végül a nácik mégis bebörtönözték. 1944 őszén két hónapot töltött egy börtöncellában – melynek ablakából kivégzéseknek is szemtanúja volt, így egy tizenhat éves fiúénak is –, míg a zárkája fölötti emeletről a megkínzott rabok sikolya szűrődött be hozzá.

Végül a német hadseregben szolgáló fiának, Maxnak sikerült elérnie, hogy szabadon engedjék. Mikor 1945 februárjában az amerikai tankok begördültek a Rajna-vidékre, Adenauer is elkezdett azon gondolkodni, vajon milyen szerepet vállalhat a katonailag legyőzött, erkölcsileg romokban heverő, gazdaságilag vergődő és politikailag összeomlott Németországban.
35

AZ ÁLLAMFÉRFIÚI SZEREPHEZ VEZETŐ ÚT

A kegyetlen válaszlépések, melyekkel Hitler reagált a második világháború utolsó, őrült évében a júliusi puccsra, megtizedelték azok sorait, akik a helyébe léphettek volna. Néhány magas tisztséget viselő szociáldemokrata párti politikus túlélte a koncentrációs táborokat – köztük Adenauer későbbi riválisa, Kurt Schumacher –, s ők rendelkeztek a kancellári pozícióhoz szükséges politikai tekintéllyel is. Ugyanakkor a követőtáboruk nem volt elég nagy ahhoz, hogy elegendő támogatást szerezzenek az ország feltétel nélküli megadásához és az ezt kísérő büntető intézkedések elfogadásához – márpedig a nyugati szövetségesek bizalmának elnyeréséhez ezek lettek volna a szükséges előfeltételek.

1945 májusában a Kölnt elsőként megszálló amerikai csapatok visszahelyezték Adenauert a polgármesteri székbe, de miután a potsdami egyezménynek megfelelően a város brit fennhatóság alá került, feszültségek támadtak, s a britek néhány hónapon belül menesztették. Noha a megszálló hatalom átmenetileg kizárta a politikai tevékenységből, Adenauer csendben a politikai bázis kiépítésére összpontosított, hogy felkészüljön arra az időre, mikor Németország ismét létrehozhatja saját önkormányzati rendszerét.

1945 decemberében Adenauer részt vett egy találkozón, ahol egy olyan új pártot akartak alapítani, mely a katolikus és a protestáns kereszténység alapelveit egyaránt felvállalja. A találkozón részt vettek a katolikus Centrum Párt egykori tagjai – Adenauer Köln polgármestereként az ő színeikben politizált –, valamint a konzervatív Német Nemzeti Néppárt és a liberális Német Demokrata Párt korábbi tagjai is. Közülük többen szembeszálltak Hitlerrel, néhányukat pedig be is börtönözték. A csoportnak nem volt világos politikai irányvonala és szellemi alapvetése; az első találkozón a viták hangneme sokkal inkább volt szocialista, semmint klasszikusan liberális. Részint Adenauer ellenvetései miatt az alapelvekről nem kezdtek vitatkozni, s a csoport egyszerűen megállapodott a nevében: Kereszténydemokrata Unió.
36

A következő hónapban Adenauer segítségével a CDU kialakította politikai filozófiáját, amely alapján a demokrácia, a szociális konzervativizmus és az európai integráció pártjává vált, elutasítva Németország közelmúltját és a totalitarizmus minden formáját. A CDU fontos tagjai 1946 januárjában kongresszust tartottak a brit megszállási övezetben, egy vesztfáliai városban, Herfordban, ahol Adenauer részletesen is kifejtette az említett elveket, s megszilárdította helyét a születőben lévő párt élén.

Adenauer első háború utáni nyilvános beszéde 1946. március 26-án már előrevetítette, hogy milyen vezetői felfogást követ majd később. Miután bírálta Németország magatartását a hitleri időszakban, a kölni egyetem súlyosan megrongálódott nagytermében azt kérdezte a több ezer fős hallgatóságtól, miként volt lehetséges, hogy a nácik hatalomra jutottak. „Hatalmas bűnöket” követtek el, mondta, s hozzátette, hogy a németek csak akkor lelhetnek rá a jobb jövő felé vezető útra, ha megbékélnek a múltjukkal.
37
Országuk újjászületéséhez meg kell tenniük ezt az erőfeszítést. Ebből a szempontból Németországnak pontosan az ellenkező módon kell viselkednie, mint ahogy azt az első világháború után tette: ahelyett, hogy ismét belemerülne a nacionalista önsajnálatba, az egyesülő Európában kell keresnie a jövőjét. Adenauer meghirdette az alázat stratégiáját.

A magas és látszólag megingathatatlan Adenauer hajlott a szűkszavúságra, bár ezt némileg enyhítette Rajna-vidéki dallamos hanghordozása, amely megnyugtatóbb volt, mint az a poroszos beszédmód, melyben Mark Twain szerint a mondatok úgy masíroznak a beszélgetés során, mint a katonai alakzatok. (A történelem folyamán a Rajna-vidék autonómiát élvezett, egészen 1814–15-ig, mikor is Poroszország magához csatolta.
38
) Ugyanakkor életerő és magabiztosság áradt belőle. Stílusa pont az ellentéte volt a Hitler alatt megszokott harsogó, karizmatikus beszédmódnak, s az első világháború előtti nemzedék komoly tekintélyét próbálta megidézni, amely visszafogottan, a közös értékek alapján szervezte működését.

Mindezek a tulajdonságok, valamint az a tekintély, melyet a Hitlerrel szembeni egy évtizedes látványos szembefordulással szerzett, Adenauert tették a legkézenfekvőbb jelöltté az új demokratikus párt vezetésére. Ám e cél érdekében kész volt gyakorlati praktikákat is bevetni. A CDU első ülésén a termet úgy rendezték be, hogy az asztalfőn csupán egyetlen szék állt. Adenauer rögtön ehhez lépett, s bejelentette: „1876. január 5-én születtem, tehát valószínűleg én vagyok a legidősebb közöttünk. Ha nincs senkinek ellenvetése, akkor rangidősségemnél fogva én töltöm be az elnöki tisztet.” A többiek nevettek és beleegyeztek a dologba; innentől fogva több mint tizenöt éven át ő irányította a pártot.
39

A CDU programja, amelynek kidolgozásában Adenauer kulcsszerepet játszott, arra buzdította a németeket, hogy utasítsák el múltjukat, és sorakozzanak fel a keresztény eszméken és demokratikus elveken alapuló megújulás szelleme mögött:

Dobjuk ki a letűnt idők jelszavait, le a megfáradt élettel és állammal! A nehézség, amely munkára sarkall bennünket, mindenki számára ugyanaz. Saját családunk és a német nép elárulása lenne, ha most nihilizmusba vagy közönybe süllyednénk. A CDU azokhoz az erőkhöz szól, akik újból hajlandók építeni a német nép jó tulajdonságaiba vetett rendíthetetlen bizalomra és arra a nem szűnő elszántságra, hogy a keresztény eszme és az igazi demokrácia magasztos eszménye szolgáljon a megújulás alapjaként.
40

Adenauer mindvégig tudatában volt – sőt némileg a megszállottja is lett – a tragédia lehetőségének. Németország szerinte se erkölcsileg, se anyagilag nem volt elég erős ahhoz, hogy egyedül álljon, s minden ez irányú kísérlet vége csakis katasztrófa lehet. A kontinens közepén elhelyezkedő új Németországnak számos korábbi politikáját és magatartását fel kell adnia – kiváltképp földrajzi elhelyezkedésének opportunista kihasználását és azt a porosz törekvést, hogy jó kapcsolatokat ápoljon Oroszországgal. (Poroszország, ahol a német militarizmus szárba szökkent, a szövetségesek döntése nyomán hivatalosan 1947-ben veszítette el önálló tagállami státuszát Németországon belül.) Helyette Adenauer Németországa a demokratikus berendezkedést belföldön a katolikus régiókhoz és az ökumenikus keresztény értékekhez kötötte volna, nemzetközi színtéren pedig a nyugati szövetséghez – különösen az Egyesült Államokkal kiépített biztonsági kapcsolatokhoz.
41

Az újraegyesítésig – amikor majd ismét Berlin lehet a főváros – a háborús légitámadásoktól érintetlen, bukolikus egyetemi várost, Bonnt választották az NSZK ideiglenes központjának. Adenauer személyesen is e várost pártolta, mivel közel feküdt szülőfalujához, Rhöndorfhoz, egyben távol a zűrzavaros politikai élettől. Adenauer 1948 szeptemberében, azaz még kancellári kinevezése előtt, azzal tudta befolyásolni Bonn kiválasztását, hogy a CDU vezetése mellett ő töltötte be a Parlamenti Tanács elnöki posztját is. (Ezt a német politikusokból álló testületet a szövetségesek bízták meg a politikai irányvonal és az új alkotmány, azaz az alaptörvény kidolgozásával.) Később azzal viccelődött, hogy Bonn helyett csak azért nem Rhöndorfra esett a választás, mert az túl kicsi lett volna fővárosnak (lakosainak száma akkoriban a 2 ezret sem érte el).
42
A sokkal kozmopolitább Münchent – már kevésbé tréfásan – azért utasította el, mert Bajorország hírhedt volt a heves szentimentalizmusról, és azért is, mert ahogy lekezelően megjegyezte, a főváros nem feküdhetett krumpliföldek közvetlen közelében. Adenauer megvetette az olyan nagyvárosokat is, mint Frankfurt, ahol 1848-ban rövid ideig a parlament ülésezett, mert ott a demokrácia fejlődésének lehetőségét utcai tüntetések és zavargások fenyegethették volna.

A POLGÁRI REND HELYREÁLLÍTÁSA
ÉS A KANCELLÁR BEIKTATÁSA

1946-ban lassan elindult a német újjáépítés. A közigazgatás egyre magasabb szintjein írtak ki választásokat, helyreállították a korábbi közigazgatási struktúrákat, s a politikai felelősséget folyamatosan a németek kezébe adták. 1947 januárjában az USA és Nagy-Britannia összehangolta gazdaságpolitikáját a saját övezeteiben. Ehhez Franciaország a következő évben csatlakozott, így létrejött a „háromhatalmi zóna”. Ludwig Erhard közgazdászt nevezték ki a Gazdasági Tanács igazgatójává, s ő gondoskodott arról, hogy zökkenőmentesen végbemenjen az átállás az új pénznemre, a márkára. Ezzel párhuzamosan felszámolta az árszabályozást és a fejadag rendszerét. Erhard merész gazdaságpolitikája olyan fellendülést eredményezett, amely végül lehetővé tette a szövetséges hatalmak által jóváhagyott alkotmányon alapuló politikai újjáépítést.
43

1949. május 23-án – négy évvel a feltétel nélküli kapituláció után – hatályba lépett az új német alkotmány (Grundgesetz), s hivatalosan is létrejött a három nyugati zónát magában foglaló Németországi Szövetségi Köztársaság
44
(NSZK). A szovjet megszállási övezet helyébe lépő Német Demokratikus Köztársaság (NDK) pár hónappal később alakult meg hivatalosan.

Németország felosztása hű tükörképe lett a felosztott Európának. A folyamat augusztusban csúcsosodott ki, mikor megválasztották a Bundestag, azaz a parlament képviselőit. Szeptember 15-én a Bundestag megválasztotta a kancellárt, amelyhez az alkotmány szerint abszolút többségre volt szükség, miként arra is, hogy leváltsák azzal, hogy abszolút többséggel megválasztják az utódját – ez az intézkedés a stabilitást szolgálta. Bár Adenauert mindössze egyetlen szavazattal (feltehetőleg a sajátjával) választották meg e csonka állam parlamentjében, mégis sikerült négy egymást követő választást megnyernie, s tizennégy évig volt hivatalban.

Németország szuverenitását azonban továbbra is erősen korlátozták. A szövetségesek, akik a megszállt Nyugat-Németország felett főbiztosaikon keresztül gyakorolták a főhatalmat, hivatalosan azt állították, hogy a német nép „a lehető legnagyobb mértékű önrendelkezést kapja majd meg”. Ugyanakkor egy sor kérdésben – ezek a külügyektől kezdve egészen a „pénzeszközök, élelmiszerek és egyéb készletek felhasználásáig” terjedtek – a végső döntéseket a három főbiztos és az egyéb megszálló hatóságok mondták ki.
45
A megszállási statútum, amelyből a fenti idézetek származnak, s amely két héttel az NSZK májusi megalakulása előtt lépett hatályba, az alaptörvény fölött állt. Egy kapcsolódó dokumentumban, a Ruhr-statútumban rögzítették, hogy a szövetségesek gyakorolják az ellenőrzést a címben szereplő iparvidék fölött; ez írta elő, hogy jóvátételi célokból mi módon kell szétszerelni a német ipari létesítményeket.
46
Ám egy másik ipari terület – a Saar-vidék – már viszonylag korán különleges autonóm státuszt kapott.

A szövetséges hatalom fenntartására irányuló erőfeszítések és a német önkormányzatiság helyreállítása között támadt feszültség 1949. szeptember 21-én szembetűnően nyilvánvalóvá vált: a három főbiztos Bonnban gyűlt össze, hogy Adenauert a Szövetségi Köztársaság új kancellárjaként és Hitler első legitim utódjaként köszöntse. Adenauer az ünnepség előtt megerősítette, hogy nem fogja vitatni Németország felosztását, ahogy azt sem, hogy szuverenitását a szövetségesek által a feltétel nélküli kapituláció áraként előírt különböző statútumok csorbítják. De a beiktatásán mindenki előtt demonstrálta, hogy ezt méltósággal teszi, anélkül, hogy feladná önbecsülését. Míg a főbiztosok a vörös szőnyegen gyülekeztek, neki külön helyet jelöltek ki a szőnyeg szélén túl. Az ünnepség kezdetén azonban Adenauer – teljesen felrúgva a protokollt – otthagyta a számára kijelölt helyet, s csatlakozott a főbiztosokhoz a szőnyegen, jelezve, hogy az új Szövetségi Köztársaság a jövőben ragaszkodni fog az egyenrangúsághoz, még akkor is, ha vállalja Németország múltbeli vétkeinek következményeit.

Rövid beiktatási beszédében Adenauer azt emelte ki, hogy kancellárként elfogadja a megszállási statútumot és a szuverenitás egyéb korlátait. Rámutatott, hogy a statútum a Németországot korlátozó rendelkezések mellett a felosztásról is rendelkezik; ugyanakkor a főbiztosokat arra biztatta, hogy miután elfogadta ezeket az áldozatokat, ők „szabadszellemű és nagylelkű módon” ültessék át a gyakorlatba a különböző statútumok előírásait, s éljenek azokkal a változásokat (és a fejlődést) előmozdító záradékokkal, melyek segítségével a német nép idővel talán visszanyerheti „teljes szabadságát”.

Beiktatási beszédének lényege nem az volt, hogy a győzteseket nagylelkűségre kérje, hanem egy példátlan víziót vázolt fel az új Európáról, amely mellett elkötelezte Németországot. Miután határozottan visszautasított bármiféle visszatérést a háború előtti Európa nacionalizmusához vagy célkitűzéseihez, Adenauer röviden bemutatta az érveit egy olyan „pozitív és életképes európai föderáció” létrehozása mellett, amellyel azt a célt tűzik maguk elé,

[…] hogy legyőzzük a XIX. században és a XX. század elején uralkodó szűk látókörű, nacionalista államfelfogást. […] Ha most visszatérünk európai civilizációnk forrásaihoz, melyek a kereszténységből születtek, akkor sikerrel járunk majd abban, hogy törekvéseinek minden területén helyreállítsuk az európai élet egységét. Ez az egyetlen hatékony záloga a béke fenntartásának.
47

Adenauer beszédéből országa mélyreható átalakulása sejlett föl. A feltétel nélküli megadás kontextusában mindez egyben ravasz kérés is volt a győztesek felé, hogy egyenlőként tekintsenek Németországra, amely számára egyedül ilyen formában nyílt lehetőség efféle igény benyújtására.

A beszédből lényegesebb távlatok is fölsejlettek. Az új kancellár egyszerre fogadta el hazája határozatlan időre szóló (esetleg végleges) felosztását, s hirdetett meg egy olyan külpolitikát, amely partnerségben áll a megszálló külföldi hatalmakkal. Miközben elismerte Németország alárendeltségét, nemzete elé egyszersmind azt a célt tűzte ki, hogy föderációra lépjen az ország európai történelmi ellenfeleivel, és szövetséget kössön az Egyesült Államokkal.

Adenauer retorikai szóvirágok nélkül vezette elő e jövőbe látó elképzeléseit. Úgy vélte, a nemzetek kötelességei nem kívánnak további indoklást; a szónoki cirádák csak elterelték volna a figyelmet erről az alapvető felfogásról. Adenauer visszafogott stílusa egyben előrevetítette azt a szerepet is, melyet az új Németországnak szánt abban, hogy konszenzuson keresztül segítsen egy új Európa kialakításában.

Bő egy évszázada nem fordult elő, hogy egy európai vezetőnek az lett volna a feladata, hogy hazáját visszavezesse a nemzetközi rendbe. Franciaország a napóleoni háborúk végén teljes vereséget szenvedett, fővárosát idegen csapatok szállták meg, de a francia nemzeti egység sértetlen maradt, s a háborút követő bécsi kongresszuson Talleyrand-ra úgy tekintettek, mint Franciaország magas rangú képviselőjére, akit egy történelmi állam képviselőjeként egyenlő jogok illetnek meg. Konrad Adenauer sokkal nehezebb körülmények között vállalt hasonló feladatot. Szomszédai nem fogadták el országát egyenrangú félként. Számukra Németország továbbra is határozottan „próbaidőn” volt.

Egy demoralizált, legyőzött társadalmat segíteni a demokratikus szuverenitás helyreállításához vezető út megtételében az egyik legnehezebb államférfiúi kihívás. A győztesek nem szívesen adják meg korábbi ellenségüknek a jogi felhatalmazást, még kevésbé a képességet, hogy visszanyerje erejét. A porba sújtott vesztes a haladást az alapján méri, milyen mértékben és milyen gyorsan képes visszaszerezni a jövője feletti ellenőrzést. Adenauernek megvoltak a belső erőforrásai ahhoz, hogy felülemelkedjen ezeken a feszültségeken. Alázatra épülő stratégiája négy elemből állt: a vereség következményeinek elfogadása; a győztesek bizalmának visszaszerzése; egy demokratikus társadalom kiépítése; és egy olyan európai föderáció létrehozása, amely túllép Európa történelmi megosztottságán.

AZ ÚJ NEMZETI IDENTITÁSHOZ VEZETŐ ÚT

Adenauer úgy vélte, hogy Németország számára a Nyugathoz és különösen az Egyesült Államokhoz fűződő kapcsolatok erősítése a kulcs ahhoz, hogy visszaszerezze a világban betöltött szerepét. Emlékirataiban Dean Acheson lelkesen írta le, hogy amerikai külügyminiszterként hogyan találkozott először Adenauerrel 1949-ben:

Lenyűgözött a megközelítéséből áradó képzelőerő és bölcsesség. Leginkább az foglalkoztatta, hogyan tudja Németországot teljes mértékben integrálni Nyugat-Európába. E célt még a boldogtalanul megosztott ország újraegyesítésével szemben is előrébb valónak tartotta, s tisztában volt vele, hogy szomszédai miért tekinthetik ezt szinte az újraegyesítés előfeltételének. [...] Azt akarta, hogy a németek Európa polgárai legyenek; hogy együttműködjenek, különösen Franciaországgal, a közös érdekek és szemlélet kialakításában; s hogy eltemessék az elmúlt évszázadok rivalizálását. [...] Európa újjászületésében nekik kell élen járniuk.
48

Az Egyesült Államok által kidolgozott gazdaságélénkítő terv kulcsfontosságú szerepet játszott a fenti célok támogatásában. Ezt 1947. június 5-én George C. Marshall tábornok – Acheson elődje a külügyminiszteri poszton és korábbi vezérkari főnök – fogalmazta meg a Harvard Egyetemen:

Politikánk nem egy ország vagy doktrína ellen irányul, hanem az éhség, a szegénység, a kétségbeesés és a káosz ellen. Célja nem lehet más, mint hogy helyreállítsa a működőképes gazdaságot a világban, s ezáltal olyan politikai és társadalmi feltételek alakulhassanak ki, melyek közepette a szabad intézmények létezhetnek.
49

Adenauer a Marshall-beszédet és az azt követő hivatalos tervet ürügyként használta arra, hogy beleegyezzen a Ruhr-vidéket érintő 1949-es megállapodásba, amely egyike volt azon eszközöknek, melyekkel a szövetségesek megtartották a német ipar feletti ellenőrzést. A Marshall-tervet úgy értelmezte, hogy az egyfajta eszköz a Németországgal szembeni követelések megfékezésére, de még fontosabb, hogy ezt tekintette az Európa föderalizációja felé tett első lépésnek:

Ha [a Ruhr-vidéki statútumot] eszközként használják a német gazdaság visszafogására, akkor a Marshall-terv értelmetlen. [...] Ha viszont a Ruhr-statútumot a német és az európai érdekek szolgálatába állítják, s ha ez egy új gazdasági rend kezdetét jelenti Nyugat-Európában, akkor az európai együttműködés ígéretes kiindulópontjává válhat.
50

Ironikus, hogy belpolitikai téren a Kurt Schumacher vezette Német Szociáldemokrata Párt (SPD) lett addigra Adenauer legfőbb ellenfele. Az SPD már egészen a német állam megalakulásától kezdve mélyen elkötelezte magát a demokrácia mellett, de a birodalmi időszakban elszigetelődött a vezető csoportoktól, mivel marxista pártként nem tartották megbízhatóan nemzetinek. Akkori vezetője, Schumacher, akinek az egészsége megromlott, miután Hitler alatt több mint egy évtizedet töltött börtönben, meg volt győződve róla, hogy pártja sose fog egyetlen választást sem nyerni a háborút követően, hacsak nem lesz belőle olyan szervezet, amely nemzeti célokat tűz maga elé. Ezért ellenezte, hogy Adenauer az állami lét visszaszerzése érdekében behódoló stratégiát folytat. „Népként német politikát kell folytatnunk, azaz olyan politikát, amelynek nem egy idegen akarat szab irányt, hanem népünk akaratából fakad.”
51
Schumacher kitartóan egyfajta populista politikát követelt. Bármennyire érthető volt is ez az SPD története szempontjából, nem lehetett összeegyeztetni a feltétel nélküli megadással, sem azokkal a tapasztalatokkal, melyeket Európa szerzett Németországgal kapcsolatban Hitler idején.

Noha Adenauer osztotta az SPD demokratikus elveit, a demokrácia melletti elköteleződésének akadt egy stratégiai oka is. Eltökélt szándéka volt, hogy a behódolásból erényt kovácsol, s úgy látta, hogy a kritériumok átmeneti egyenlőtlensége lehet az előfeltétele annak, hogy később egyenlő státuszt vívjon ki. 1949 novemberében ezt egy parlamenti vita során a következőt kiabálva támasztotta alá (ami mellesleg rendkívül szokatlan volt tőle): „Mit gondolnak, ki vesztette el a háborút?”
52
A behódolás az egyetlen járható út: „A szövetségesek azt mondták nekem, hogy a gyárak leszerelését csak akkor fejezik be, ha kielégítő biztonsági garanciákat kapnak tőlem”, közölte, majd ironikusan megkérdezte: „A szocialista párt talán azt szeretné, hogy a leszerelés a végsőkig folytatódjon?”
53

Adenauer másik alapvető célja a Franciaországgal történő megbékélés volt. Először 1948-ban találkozott Robert Schumannal, Franciaország külügyminiszterével. Akkoriban a francia politika célja a német ipari termelés megbénítása és a Saar-vidék feletti francia ellenőrzés megszervezése volt. Adenauer átfogalmazta a problémát; a végső feladat nem stratégiai vagy pénzügyi jellegű, hanem politikai és etikai. Ezt a témát 1949 júliusában – mielőtt kancellár lett volna – egy Schumannak írt levelében bővebben is kifejtette:

Véleményem szerint minden gazdasági előny, melyet egy [másik] ország a leszerelt gyárak megszerzése révén szerez, eltörpül a kár mellett, amelyet ez a német nép moráljának okoz. […] Arra kérem Önt, tudva, hogy a Franciaország és Németország közötti megbékélés ügyét és az európai együttműködés elvét oly sokra tartja, hogy találjon módot és eszközöket, hogy e teljesen érthetetlen intézkedéseknek vége szakadjon.
54

Odahaza Adenauer azt hangsúlyozta, hogy az egyetlen bölcs irány az, ha együttműködnek a szövetségesekkel a különböző büntetőintézkedések végrehajtásában. Adenauer 1949. november 3-án interjút adott a Die Zeit című német hetilapnak:

Ha egyszerűen negatívan reagálunk a Ruhr-vidéki statútumra és a Ruhr-vidéki hatóságra, akkor mindezt Franciaország a német nacionalizmus jeleként, az ellenőrzés bármilyen formáját elutasító dacos lépésként értelmezi majd. E hozzáállás magával a biztonsággal szemben tanúsított passzív ellenállásnak tűnne. Ezt pedig mindenáron el kell kerülni.
55

Adenauer megközelítése végül hatásosnak bizonyult. Még abban a hónapban a szövetségesek felkérték, hogy kezdjen tárgyalásokat a megszálló hatósággal egy újfajta kapcsolatról, melynek keretében csökkentik a leszerelésre kijelölt gyárak számát, s lehetőséget teremtenek Németország részére, hogy csatlakozzon az abban az évben alapított Európa Tanácshoz. November 24-én mutatta be az új megállapodást a Bundestagnak, ahol azonban még mindig tombolt a nacionalizmus. Schumachert annyira magával ragadták az érzelmek, hogy Adenauert a „szövetségesek kancellárjának” nevezte. Ezért a sértésért felfüggesztették képviselői státuszát, de a felfüggesztést hamar megszüntették, ő pedig nyomban ismét támadást indított a kancellár ellen.
56
Válaszában Adenauer azt hangsúlyozta, hogy az alázat az egyenlőséghez vezető út:

Úgy vélem, hogy minden cselekedetünkből világosan ki kell tűnnie annak, hogy a teljes összeomlás következtében semmiféle hatalom nem maradt a kezünkben. Világosan kell látni, hogy a tárgyalásokon, melyeket nekünk, németeknek azért kell a szövetségesekkel folytatnunk, hogy fokozatosan egyre jobban visszaszerezzük erőnket, nagyon nagy szerepet játszik a lélektani momentum. Nem lehet az első pillanattól fogva bizalmat kérni és elvárni. Nem lehet és nem is szabad azt feltételeznünk, hogy a többiek hangulata hirtelen teljességgel megváltozott Németországgal szemben; a bizalmat csak lassan, apránként lehet visszaszerezni.
57

Adenauer hozzáállását Németország szomszédai sokkal kedvezőbben fogadták, mint otthoni kritikusai. 1950 márciusában az Európa Tanács felkérte a Szövetségi Köztársaságot a csatlakozásra, noha először csak társult tagként. Kabinetjéhez intézett memorandumában Adenauer a diszkriminatív státusz ellenére is sürgette a csatlakozást: „Egyelőre ez az egyetlen út. Óva intek mindenkit, nehogy Németország viselje annak ódiumát, hogy az európai tárgyalások zátonyra futottak.”
58

Három hónappal később Robert Schuman, aki szerette volna Németországot Franciaországhoz kötni, előterjesztett egy tervezetet a Ruhr-vidéki hatóság felszámolására és egy új szervezet létrehozására. Az 1950. május 9-én közzétett Schuman-terv vetette először fel az Európai Szén- és Acélközösség (ESZAK) megalakítását: ez első látásra nem lett volna több egy közös nyersanyagpiacnál, ám alapvető indíttatása politikai volt. Egy ilyen megállapodással, jelentette ki Schuman, „a Franciaország és Németország közötti háború nem csupán elképzelhetetlenné, hanem lényegében lehetetlenné válik”.
59

Egy sajtótájékoztatón Adenauer hasonló szavakkal vette pártfogásába a tervet, s kijelentette, hogy az „valódi alapot teremt arra, hogy a jövőben minden konfliktus megszűnjön Franciaország és Németország között”.
60
Adenauer azon a megbeszélésen, amelyet Jean Monnet-val, a francia Nemzeti Tervbizottság főbiztosával, majd az ESZAK Főhatóságának későbbi első elnökével (1952–1955) folytatott, újból támogatta Schuman álláspontját: „Mikor a javaslat által keltett szép reményekkel szembesülnek, a különböző érintett kormányoknak nem annyira a rájuk rótt technikai felelősséggel kellene foglalkozniuk, hanem inkább az abból fakadó erkölcsi felelősséggel.”
61

1950. május 23-án Schumannak írt levelében Adenauer újra a nem materiális célokat emelte ki: „Valójában csak akkor lehetünk sikeresek, ha nem engedjük, hogy munkánkat kizárólag technikai és gazdasági megfontolások vezéreljék, hanem azt erkölcsi alapokra helyezzük.”
62

A Schuman-terv felgyorsította Németország csatlakozását az egységesülő Európához. Ahogy Adenauer fogalmazott egy 1951. februári bonni beszédében:

[A Schuman-terv] az egységes Európa [felépítését tűzte ki célul]. Ezen okból kifolyólag kezdettől fogva egyetértéssel viszonyultunk ahhoz a gondolathoz, amely a Schuman-terv lelke. Aztán hűségesek is maradtunk ehhez a gondolathoz, noha néha rendkívül megnehezítették számunkra a dolgot.
63

Az ESZAK alapszabályát 1951. március 19-én fogadták el. A következő év januárjában a Bundestag 378 szavazattal 143 ellenében ratifikálta.
64
A Bundesrat (az NSZK tíz szövetségi államát képviselő felsőház) a továbbélő német nacionalista érzésről tanúbizonyságot téve felszólította Adenauert, „gondoskodjon róla, hogy a Szövetséges Főbiztosság szüntesse meg a németországi vas- és acéltermelésre vonatkozó valamennyi korlátozást, s hogy Nyugat-Berlin kifejezetten kerüljön be az ESZAK-szerződés területi hatálya alá”.
65
Végül Nyugat-Berlint valóban külön megemlítették, mint olyan területet, amelyik az ESZAK-szerződés alá tartozik, s a német acél- és széntermelés is növekedésnek indult az új közösség égisze alatt. Mi több, ahogy Schuman javasolta, az ESZAK hivatalosan is felváltotta a népszerűtlen (legalábbis Németországban az) Ruhr-vidéki hatóságot. Alig két évvel kancellárrá választása után Adenauer elérte, hogy hazája is szerepet kapjon az európai integrációban – s tette ezt olyan politikával, amely Németország múltjának meghaladására törekedett. Motivációja részint taktikai és nacionalista okokból fakadt, részint azonban erkölcsi megfontolások is vezették. De a taktika összeolvadt a stratégiával, és stratégiája a történelem részévé vált.

A SZOVJET KIHÍVÁS ÉS AZ ÚJRAFEGYVERKEZÉS

A Szovjetunió közvetlen kihívásként fogta fel a nyugatnémet gazdaság újjáépítését és a német politikai intézmények fokozatos kiépítését. A kommunista fenyegetés akkor kezdte háttérbe szorítani a félelmet, amely a nyugati demokráciákban élt az újjáéledő Németországtól, mikor 1948 júniusában a Szovjetunió blokád alá vette azokat az útvonalakat, melyek a várost körülvevő szovjet megszállási övezetből vezettek Berlinbe. Ez szembement a Berlin irányítására vonatkozó négyhatalmi megállapodással, amelyről az 1945-ös potsdami csúcstalálkozón állapodtak meg. Végül az amerikai légihíd Nyugat-Berlinben felülkerekedett a szovjet zsaroláson. Amerika világossá tette, hogy nem hagyja Berlint összeroppanni, s szükség esetén a katonai eszkalációt is igénybe veszi a városba vezető utak megnyitásához. Sztálin 1949 májusában véget vetett a blokádnak. 1949. október 7-én a Szovjetunió szuverén (bár csatlós) állammá alakította megszállási övezetét, megpecsételve ezzel Németország felosztását.

A fokozódó elköteleződési folyamat során az USA és szövetségesei létrehozták az amerikai politika egyik alappillérévé váló intézményt, az Észak-atlanti Szerződés Szervezetét. A Szövetségi Köztársaság 1949-ben került a NATO védelme alá, amely egyszersmind egyoldalú amerikai garanciát jelentett, ugyanakkor továbbra sem fegyverkezhetett, s technikailag sem lett a szervezet tagja. Ám egy évvel később, 1950-ben a Dél-Korea ellen indított észak-koreai invázió meggyőzte a szövetségeseket, hogy minden területen szembe kell nézniük a kommunista kihívással. Truman elnök az európai kérésekre reagálva Dwight D. Eisenhower tábornokot nevezte ki a NATO főparancsnokává. A tábornok kitartott amellett, hogy Európa védelméhez harminc hadosztályra (körülbelül 450 ezer katonára) van szükség, ezt a létszámot azonban német részvétel nélkül lehetetlen lett volna elérni.
66

Amerika szövetségesei – érthető okokból – ambivalens módon fogadták a kilátást, hogy annak az országnak, melynek agressziója alig néhány éve még oly sok szenvedést okozott nekik, most jelentős számú katonával kellene hozzájárulnia a Nyugat védelméhez. A nyugat-európai vezetők eleinte ragaszkodtak ahhoz, hogy az NSZK védelmére vezényelt csapatokat más tagállamok állítsák ki. De miután meghányták-vetették a dolgot (és amerikai nyomásra), a legtöbb európai vezető elfogadta, hogy Nyugat-Németország védelme nem biztosítható német katonai hozzájárulás nélkül.

Emlékirataiban Adenauer arról elmélkedett, hogy a koreai háború az NSZK gyengítésére irányuló politika utolsó maradványait is eltüntette:

Az Egyesült Államoknak érdekében állt, hogy Németország ismét erős legyen. Ezért a diszkrimináció számos példája, így a Ruhr-statútum, a megszállási statútum és a Németország újrafegyverkezésére vonatkozó rendelkezések csak átmeneti jellegűek lehettek.
67

Adenauer úgy vélte, hogy a német újrafegyverkezés egyaránt szolgálja Európa érdekét, s Németország politikai identitásának helyreállításához is szükséges. Noha először mindenkit óva intett attól, hogy a témát nyilvánosan megvitassa, nehogy azzal akadályozzák a németek csatlakozási folyamatát az európai intézményekhez, hamar meggondolta magát e kérdésben. Úgy érvelt, hogy a szövetségesek bizalma megrendülhet, ha mások vagy maguk a németek nem bíznak benne, hogy rájuk lehet bízni Nyugat-Németország védelmét.
68

A német újrafegyverkezést 1950 augusztusában Nagy-Britannia és az Egyesült Államok vetette fel hivatalosan, s Németország gyorsan az ügy mellé állt. Franciaország félszívvel reagált a „Pleven-tervvel”, amely 1950 októberében egy soknemzetiségű, de német csapatokat is tartalmazó európai hadsereg felállítását javasolta. Kidolgoztak egy szerződéstervezetet az Európai Védelmi Közösség (EVK) létrehozásáról, melyben egy integrált német kontingens is helyet kapott volna. Keserű vita alakult ki, miután Adenauer tájékoztatta a német parlament vezető képviselőit a szerződéstervezet tartalmáról.
69
Schumacher egyenesen úgy vélte, hogy a szerződés „a szövetséges-klerikális koalíció diadala a német nép felett”.
70

1952 márciusában, megelőzendő az Európai Védelmi Közösség kialakulását és a német újrafegyverkezést, Sztálin hivatalosan is felajánlotta a német egyesülést öt feltétel teljesülése esetén: a) egy éven belül az összes megszálló csapatot – beleértve a szovjeteket is – kivonják az országból; b) az egyesült Németország státusza semleges lesz, és senkivel nem lép szövetségre; c) az egyesült Németország elfogadja az 1945-ös határokat – vagyis az Odera–Neisse-vonalat, melyről a háborút követően még vita folyt Lengyelországgal; d) a német gazdaságot nem korlátozzák külső hatalmak által szabott feltételek – más szóval eltörlik a német gazdaságot korlátozó Ruhr-statútumot; és e) az egyesült Németországnak joga lesz saját fegyveres erőinek fejlesztésére. A javaslatokat a nyugati szövetségeseknek címezték, ezzel is hangsúlyozva az NSZK alávetett helyzetét.

Vajon Sztálin ajánlata valódi volt-e, vagy csupán meg akarta zavarni Adenauert, hogy olyan helyzetbe hozza, amelyben a kancellár látszólag egy Európán belüli, ám megosztott Németországot részesít előnyben az egységes, nemzeti, de semleges Németországgal szemben? Valójában Sztálin arra kérte Adenauert, hogy az európai integráció felé tett minden előrelépésről mondjon le – cserébe az egyesülésért.

A korabeli bizonyítékok azt sejtetik, hogy Sztálin csak azután állt elő az ajánlatával, hogy külügyminisztere többször is biztosította a várható visszautasításról. Mindazonáltal Adenauert nehéz helyzetbe hozta. A feltétel nélküli kapituláció óta először került hivatalosan a szövetséges hatalmak és a német nép elé az ország egyesítésének kérdése. Németországban Schumacher amellett érvelt, hogy egyetlen tárgyalási lehetőséget sem szabad elszalasztani, s a német Bundestagnak addig nem szabad ratifikálni az Európai Védelmi Közösségről szóló szerződést, míg Sztálin jegyzékét meg nem vizsgálják. „Aki a jelenlegi körülmények között hozzájárul az EVK létrehozásához – vélte –, az többé nem nevezheti magát németnek.”
71

Adenauer rendíthetetlen volt. Átlátta, hogy egy ilyen tárgyalás valószínűleg megrekedne, és Németország egyesítése olyan ideológiai síkra terelődne át, ahol országa egyedül marad, de minden oldal félelemmel tekint majd rá. Ha pedig egyoldalú lépésekre szánja el magát, akkor a tárgyalás olyan csatatérré változna, ahol az európaiak saját belviszályaikat vívják meg.

Hogy ne kelljen döntéseket hoznia, Adenauer kerülte a nyilvános állásfoglalást a sztálini ajánlattal kapcsolatban, s közölte, hogy mindaddig nem is nyitnak vitát róla, míg a szabad választások elképzelését valamennyi megszálló ország el nem fogadja, és azt be nem építik az egyesülő Németország alkotmányába. A közös szövetséges védelem nevében addig is az EVK-szerződés ratifikálását szorgalmazta.

Ez a hozzáállás indította el azt a folyamatot, amelyet Anthony Eden brit külügyminiszter a „jegyzékek csatájának” nevezett. Adenauer mögé felsorakozott Eisenhower, aki akkoriban az Egyesült Államok elnökjelöltje és 1952. május 30-ig a NATO főparancsnoka volt. Nagy-Britanniát és Franciaországot jobban aggasztotta a semleges Németország kilátása, mint a szovjet nyomás, ezért nem emeltek szót Adenauer kockázatos játéka ellen. E konszenzus jelent meg abban a két jegyzékben, amelyeket március 25-én és május 13-án küldtek a szövetségesek a Kremlnek, s amelyek az egyesülés előfeltételeként a szabad választásokat jelölték meg Nyugat- és Kelet-Németországban egyaránt. A május 24-i szovjet viszonválaszban az szerepelt, hogy a szövetséges jegyzékek „határozatlan időre” megakasztották a német újraegyesítés minden lehetőségét.
72

Adenauer, akinek újból sürgőssé vált, hogy az európai projektben rejlő lehetőségeket demonstrálja, miután nyilvánvaló lett, hogy az csak a német egyesülés rovására történhet, 1952. május 26-án aláírta az Európai Védelmi Közösségről szóló szerződéses megállapodásokat.
73
Ám Franciaországban sokan továbbra sem békültek meg azzal, hogy közös hadsereget állítsanak fel egy olyan néppel, amellyel a XVIII. század óta az ország összes generációja háborút vívott, s amely az első világháborúban nemzetük egy részét elpusztította, a másodikban pedig egész országukat megszállta. Két évvel a megállapodás után, 1954. augusztus 30-án a francia nemzetgyűlés leszavazta az EVK ratifikálását – és nem adta áldását a Pleven-tervre sem.

Adenauer ezt „Európa fekete napjának” nevezte, s aggodalmát fejezte ki Luxemburg és Belgium képviselőinek:
74

Szilárd, százszázalékos meggyőződésem, hogy a nemzeti hadsereg, melyre [Pierre] Mendès France francia miniszterelnök kényszerít bennünket, nagy veszélyt jelent mind Németország, mind Európa számára. Fogalmam sincs, mi történik majd, amennyiben én már nem leszek kéznél, hacsak nem sikerül időben megteremtenünk [az új] Európát.
75

Fenti előérzetei miatt Adenauer kihátrált az EVK-terv mögül, s személyesen folytatott titkos tárgyalásokat a szövetségesekkel egy német nemzeti hadsereg körvonalairól.

Az amerikai vezetőkre kulcsszerep hárult. Eisenhower, akit 1952 novemberében elnökké választottak, arra jutott, hogy Európa egyesítése és közös védelme – melynek a Németországi Szövetségi Köztársaság is része – egy történész szavaival élve:

[…] egyfajta mesterkulcs, amely egyszerre számos probléma megoldására alkalmas, s ami talán ennél is fontosabb, holmi „kettős feltartóztatásként” működik. A Szovjetuniót kívül tartja Európán, Németországot pedig belül, és így egyik sem képes uralma alá vonni a kontinenst.
76

Eisenhower – Eden brit külügyminiszterrel közösen – kidolgozta az EVK-szerződésnek egy olyan módosítását, amely már lehetővé tette egy német hadsereg felállítását is. Még egy évtized sem telt el a feltétel nélküli kapituláció óta, s a NATO-ban a szövetséges nemzeti erők mellett Németország csapatai is helyet kaptak volna.

Adenauer 1953-as washingtoni útja jelentette eme erőfeszítések csúcspontját. Április 8-án meglátogatta az ismeretlen katona sírját. Az arlingtoni nemzeti sírkert felett a német zászló – a Szövetségi Köztársaság fekete, vörös és arany trikolórja, nem pedig Poroszország fekete, kardot tartó sasa vagy az „ezeréves birodalom” horogkeresztje – lobogott. Miközben a kancellár a sír felé lépkedett, huszonegy fegyverből leadott díszsortűz köszöntötte, s ez a jelenet szerepel Adenauer 1945–1953-as időszakról szóló emlékiratainak végén is:

Egy amerikai katonazenekar a német himnuszt játszotta. Láttam, hogy egyik társam arcán könnyek csorognak, de magam is mélyen meghatódtam. Hosszú és nehéz út vezetett az 1945-ös év totális katasztrófájától az 1953-as év e pillanatáig, mikor az Egyesült Államok nemzeti temetőjében felcsendült a német himnusz.
77

Adenauer fennmaradó hivatali évei alatt újjáépítette a német fegyveres erőket, ám közben nem támasztotta fel Németország időről időre felszínre törő történelmi militarizmusát. 1964 elejére a Bundeswehr összlétszáma – a tiszteket és a sorkatonákat együttvéve – elérte a 415 ezer főt. Egy történész szerint ez volt a NATO „lándzsahegye” és a Nyugat-Európa hagyományos (szovjet támadással szembeni) védelmét „összetartó kapocs”.
78
De a hadsereg ennél is hasznosabb lett: biztosította a hátteret, hogy az NSZK visszatérhessen a nemzetközi diplomáciába, mivel kézzelfogható jelét adta annak, hogy az új Németország bízik az atlanti szövetségben, s felelősségteljesen hozzájárul a közös védelemhez is.

Adenauer a NATO megalakulása során felhalmozott politikai tőkéjét használta fel arra, hogy elérje a célt, melyért a háttérben dolgozott: Németország megszállásának befejezését. A teljes jogú NATO-tagság elnyerése és a megszállási statútum megszüntetése érdekében 1954-ben beleegyezett, hogy a Saar-vidék rendezését – Párizs azt szerette volna, ha a terület semleges protektorátus marad francia megszállás alatt – halasszák el 1957-ig. Bonyolult parlamenti manőverekre volt szüksége ahhoz, hogy 1955 februárjában rávegye a Bundestagot mindkét szerződés ratifikálására.
79
Mikor a szerződések 1955. május 5-én hatályba léptek, a Szövetségi Köztársaság ismét szuverén állammá vált. Míg hat évvel korábban Adenauer megválasztását a szövetséges főbiztosok ratifikálták, most ugyanők döntöttek saját hivataluk feloszlatásáról. Adenauer a hivatali épületének (Schaumburg-palota, Palais Schaumburg) lépcsőjén állt, amikor a német zászlót felvonták az összes bonni kormányépületre. Első nagy feladatát – a megszállási statútum békés, gyors és baráti befejezésének levezénylését – teljesítette.
80

Két nappal később, hogy szimbolikusan is megmutassa országa elkötelezettségét az európai és az atlanti szövetségben betöltött teljes körű partnerség mellett, Adenauer egy küldöttség élén Párizsba látogatott, ahol Németország megkapta az egyenrangú státuszt a NATO-ban. Hat sorsdöntő év alatt a nyugatnémet kancellár a háború utáni felosztástól, a megszállási statútumban foglalt korlátozásoktól és a jóvátételtől odáig juttatta országát, hogy az részese lett az Európai Közösségnek, s teljes jogú tagságot kapott a NATO-ban. Az alázat stratégiája elérte célját, azaz az egyenlő helyet egy új európai struktúrában – ezt mutatta meg a világnak Adenauer beiktatása.

A FELOLDHATATLAN MÚLT:
JÓVÁTÉTEL A ZSIDÓ NÉPNEK

Az az erkölcsi alapvetés, melyre Adenauer a Németország és a nyugati szövetségesek közötti kapcsolatban építette külpolitikáját, a zsidó nép tekintetében már jóval bonyolultabb volt. A nácik sose látott, minden területre kiterjedő és kegyetlen bűntetteket követtek el a zsidók ellen. Hozzávetőleg hatmillió embert, a világ zsidó népességének több mint egyharmadát gyilkolták meg egy módszeresen megtervezett és végrehajtott nagyszabású megsemmisítési politika során.

A háború vége felé a nyugati szövetségesek a náci bűntetteket olyan kategóriába sorolták, amely automatikus letartóztatást vont maga után, s ezt a szövetséges hírszerzőknek kellett végrehajtaniuk – részint az alapján, hogy a vádlott milyen tisztséget viselt a náci pártban. A megszállás kezdetére több tízezer ember esett a szóban forgó büntetőjogi kategória hatálya alá. Ahogy a Szövetségi Köztársaság fokozatosan átvette a kormányzás feladatát, úgy lett feladata a nácitlanítás is, amely ilyesformán német belpolitikai kérdéssé vált. Adenauer a zsidó népnek fizetendő jóvátételt erkölcsi kötelességnek, egyben vitathatatlan német nemzeti önérdeknek tekintette. De közel sem ilyen egyértelműen állt ki a nácitlanítás mellett, mivel a CDU vezetőjeként nagyon is tudatában volt annak, hogy ha e feladatát túl komolyan veszi, az érinti a választók jelentős részét.

Adenauer ezért a nácitlanítási folyamatot egy politikailag még kezelhető létszámra csökkentette, s kevésbé a megtorlás, mint inkább az országon belüli megbékélés és a holokauszt túlélő áldozatainak nyújtott kártérítés mellett tette le a garast. A gyakorlatban mindez azt jelentette, hogy a háborús bűnökkel kapcsolatos vizsgálatok elsősorban a magas rangú volt nácikat vagy az olyan tisztviselőket érintették, akiknek konkrét bűnei bíróság előtt bizonyíthatók voltak. Ez persze tág teret engedett a kétértelmű eseteknek, amit mi sem szemléltet jobban, mint hogy Hans Globke – a nürnbergi faji törvények egyik kidolgozója – Adenauer kabinetfőnöke lett. Ugyanakkor Adenauer soha nem riadt vissza attól, hogy egyértelművé tegye, milyen erkölcsi kötelezettségeket ró a náci múlt Németországra. Ezért a bűnbánat jeleként (s hogy felépüljön a híd, amely elvezet az igazságtételhez és a megbékéléshez a zsidó néppel) a Szövetségi Köztársaságot bevonta azokba a tárgyalásokba, melyek a jóvátételről folytak a zsidó vezetőkkel és Izraellel, amelyet elismert az egész zsidó nép képviselőjének.

1951 márciusában az izraeli kormány a túlélőknek és örököseiknek fizetendő 1,5 milliárd dollárnyi jóvátételi kérelmet nyújtott be a négy megszálló hatalomnak és a két német kormánynak. Se a Szovjetuniótól, se a Német Demokratikus Köztársaságtól nem kaptak közvetlen választ. Adenauer azonban a Szövetségi Köztársaság nevében 1951. szeptember 27-én a Bundestagban elmondott beszédében válaszolt:

A német nép nevében [...] kimondhatatlan bűnöket követtek el, melyekért erkölcsi és anyagi jóvátétellel [Wiedergutmachung] tartozunk. E bűnök egyaránt felölelik a személyeknek okozott károkat, valamint azokban a zsidó vagyontárgyakban okozott károkat, amelyek tulajdonosai már nem élnek [...]. Ezen a szinten már megtörténtek az első lépések. Ugyanakkor még rengeteg tennivaló van hátra. A Szövetségi Köztársaság kormánya támogatni fogja a restitúcióról szóló törvény gyors megalkotását és annak igazságos végrehajtását. A beazonosítható zsidó vagyon egy részét vissza kell szolgáltatni. Ezt pedig további restitúció követi majd.
81

Most már Németország kötelessége, folytatta Adenauer, hogy megoldja e kérdést, s így „megkönnyítse a belső megtisztuláshoz vezető utat”.
82

A jóvátételi törvényt 1953. május 18-án fogadta el a Bundestag. A kommunista párt tizennégy képviselője – a német nacionalizmust hozva fel ürügyként – elutasította a törvényjavaslatot. A Szociáldemokrata Párt egyhangúlag támogatta a jóvátételt. A kormány szempontjából már nem volt ilyen egyértelmű a szavazás: a CDU vezette koalíció 106 képviselője szavazott igennel, 86-an – főleg a CDU konzervatív bajor szárnyából – tartózkodtak.
83

A parlamenti ellenvetések dacára Adenauer elérte célját. Jeffrey Herf történész a következőkben foglalta össze azokat az előnyöket, melyeket Izrael kapott Németországtól:

Az Izraelbe érkező nyugatnémet hajó-, szerszámgép-, vonat-, autó-, orvosi és egyéb szállítmányok az éves izraeli import 10-15 százalékát tették ki. A Szövetségi Köztársaság beszámolói szerint a náci politikai, faji és vallási üldöztetés egyéni túlélőinek – többségükben zsidó túlélőknek – kifizetett kárpótlás 1971-ig 40,4 milliárd [német] márkát, 1986-ig 77 milliárd márkát, 1995-ig mintegy 96 milliárd márkát, összesen pedig 124 milliárd márkát tett ki.
84

Ennek ellenére Izrael polgárait mélyen megosztotta, hogy elfogadhatják-e a „vérdíjat” vezeklésként a népirtó mészárlásokért. A Knesszetben – az izraeli parlamentben – heves viták folytak, ezeket utcai tüntetések kísérték. Adenauer mindvégig személyes kapcsolatot tartott fenn Nahum Goldmann-nal, a Zsidó Világkongresszus alapítójával.

A Szövetségi Köztársaság 1965-ben – két évvel az első nyugatnémet kancellár távozása után – vette fel a teljes körű diplomáciai kapcsolatot Izraellel. A következő évben Adenauer magánemberként ellátogatott a zsidó államba, mely akkor már a holokauszt mintegy 150 ezer túlélőjének otthona volt. Érkezésekor a következőket mondta: „Ez életem egyik legünnepélyesebb és legszebb pillanata [...], mikor kancellár lettem, meg sem fordult a fejemben, hogy egyszer meghívnak Izraelbe.”
85

A látogatása elején mondott szavak ellenére – talán nem meglepő módon – feszültség támadt a kilencvenéves Adenauer és az izraeli miniszterelnök, Lévi Eskól között. Eskól a német államférfi tiszteletére rendezett vacsorán ezt mondta Adenauernek: „Nem felejtettük el és soha nem is fogjuk a szörnyű holokausztot, amelyben népünk 6 millió emberét vesztettük el. Izrael és Németország között soha nem lehetnek normális kapcsolatok.”
86
Hozzátette, hogy a Németország által Izraelnek fizetett jóvátétel „csak jelképes”, s nem tudja „eltörölni a megtörtént tragédiát”. A mindig higgadt Adenauer így válaszolt: „Tudom, milyen nehéz a zsidó népnek elfelejteni a múltat, ám ha nem ismeri el emberségünket, abból semmi jó nem kerekedhet.”
87

Adenauer izraeli tartózkodásáról a legemlékezetesebb fotók a jeruzsálemi Herzl-hegy nyugati lejtőjén található izraeli holokauszt-emlékhelyen és -múzeumban – a Jad Vasemben – készültek: a látogatás minden érintett számára megrázó élménynek bizonyult.
88
Adenauert méltóságteljes csend közepette vezették be az Emlékezés Csarnokába – egy barlangszerű, gyengén megvilágított terembe, amelynek mennyezete sátortetőre emlékeztet –, ott meghívták, hogy gyújtson gyertyát, s helyezzen el egy koszorút a haláltáborok ismeretlen áldozatainak emlékművénél. Váratlanul egy jelvényt kapott, melyen héber nyelven az „emlékezz” szó szerepelt, ő pedig a következőket mondta: „Ha nincs ez a jelvény, akkor sem felejtettem volna soha.”
89

KÉT VÁLSÁG: SZUEZ ÉS BERLIN

Adenauer számára a megszállás vége és Németország csatlakozása az európai és a nemzetközi rendhez egy történelmi erőfeszítés csúcspontját jelentette. A történelem azonban szusszanásnyi szünetet sem enged. Egy évvel a német szuverenitás 1955-ös helyreállítása után a közel-keleti konfliktus alapjaiban kérdőjelezte meg azokat az előfeltevéseket, melyeken a NATO nyugodott.

1956 októberének végén Adenauert rendkívül felzaklatta az Egyesült Államok döntése, hogy megszavazza azt az ENSZ-közgyűlési határozatot, amely elítélte a Szuezi-csatorna egyiptomi államosításának visszafordítására indított francia–brit hadműveletet. Adenauer abból a feltételezésből indult ki, hogy a szövetség lényegéből fakadóan megvédi egyes tagjainak alapvető érdekeit. Azzal, hogy az Egyesült Államok hivatalosan is szembefordult Nagy-Britanniával és Franciaországgal az ENSZ-ben, eltávolodott legfontosabb szövetségeseitől, miközben azok épp a nemzeti érdeküket érintő ügyben kezdtek katonai akcióba. Elképzelhető, hogy a jövőben más körülmények között mások – különösen Németország – is hasonló sorsra jutnak?

Adenauer 1956 novemberében szokásos párizsi látogatásainak egyikén – ahol mellesleg az Euratom (az Európai Atomenergia-közösség) volt a megbeszélés tárgya – vetette föl ezt a kérdést, noha nagyon szűk körben, mindössze Guy Mollet francia miniszterelnök és Christian Pineau külügyminiszter társaságában. Adenauer vonata november 6-án érkezett Párizsba, egy nappal azután, hogy Bulganyin szovjet miniszterelnök, az egyiptomi Nászir-rezsim legfőbb pártfogója és fegyverszállítója rakétatámadásokkal fenyegette meg Nagy-Britanniát és Franciaországot, ha folytatják katonai műveleteiket a Szuezi-csatorna mentén.

A francia kormány szokatlanul szívélyesen fogadta Adenauert. A Garde Civile egyik százada állt díszsorfalat, majd elhangzott a két nemzeti himnusz.
90
Adenauer kíséretének egyik tagja így írta le a jelenetet:

A kancellár mozdulatlanul fogadta a tisztelgést, akár egy szobor. Eszembe jutott az a jelenet a Washington melletti arlingtoni nemzeti sírkertben [1953-ban]. A pillanat jelentősége és szimbolikája bizonyosan meghatotta azt is, akinek kőből volt a szíve. A legsúlyosabb órában, melyet Franciaország a háború vége óta átélt, a két kormány vállvetve állt egymás mellett.
91

Adenauer a párizsi út során értesült arról, hogy Amerika nem hajlandó megállítani a font sterling árfolyamzuhanását, ami súlyos csapást jelentett brit szövetségesére. Megdöbbent, de nem annyira, hogy megkérdőjelezze a NATO jelentőségét. Épp ellenkezőleg, úgy vélte, hogy Európának feltétlenül fenn kell tartania az USA-hoz fűződő kapcsolatait. A NATO, érvelt, az összes európai ország biztonságának legfontosabb eleme. Óva intette vendéglátóit, hogy nyilvánosan vitába szálljanak az Egyesült Államokkal, különösen pedig attól, hogy bármiféle verbális csetepatéba keveredjenek. Amerika európai szövetségeseinek inkább az Európán belüli együttműködést kellene erősíteniük:

Franciaország és Anglia soha nem lesz az Egyesült Államokhoz mérhető hatalom, ahogy a Szovjetunióhoz mérhető sem. Ahogy nem lesz az Németország sem. Számukra csak egy mód marad arra, hogy meghatározó szerepet játsszanak a világban: össze kell fogniuk, hogy megteremtsék Európát [...]. Nincs vesztegetni való időnk: Európa lesz a bosszúnk.
92

Adenauer a szuezi válság idején gondolkodott el először rajta, hogy az európai integrációt – és főleg a francia–német kapcsolatokat – használja fedezékként, ha az amerikaiak tétovázni kezdenek.

Franciaország a Charles de Gaulle 1958-as visszatérését követő évtizedben már ezt az elvet vallotta, bár (ahogy majd a következő fejezetben látni fogjuk) De Gaulle-nak nem volt szüksége német bátorításra ahhoz, hogy az európai autonómia irányába mozduljon el.
93
A francia–német kapcsolat De Gaulle elnöksége alatt vált intenzívebbé, miután Adenauer 1958 szeptemberében egy éjszakára meglátogatta a francia elnököt colombey-les-deux-églises-i otthonában – ilyen meghívást egyetlen más külföldi vezető sem kapott.
94

Két évvel Szuez után Adenauerben ismét kételyek merültek fel az amerikai megbízhatósággal kapcsolatban, miután 1958 novemberében Nyikita Hruscsov szovjet vezető kétségbe vonta Berlin státuszát. Míg a négyhatalmi megszállási hatóság formálisan továbbra is működött, Nyugat-Berlinben 1957 óta de facto a Szövetségi Köztársaság törvényei voltak érvényben, jogrendszere pedig azokra a szabad választásokra épült, melyeken a szövetségesek által megszállt városrészekben az NSZK nagy pártjai vettek részt.
95
Ugyanakkor Berlin keleti részét a Német Demokratikus Köztársaság irányította, a szovjetek utasításainak megfelelően. A nyomokban fennmaradó négyhatalmi ellenőrzés azt még mindig lehetővé tette, hogy a nyugati és keleti tisztviselők a város egész területén szabadon közlekedhessenek.

Hruscsov a nyugati szövetségesekhez intézett ultimátumban azt követelte, hogy Berlin hat hónapon belül kapjon új státuszt, s így közvetlenül megkérdőjelezte az adenaueri külpolitika és az atlanti szövetség alapjait. Ha a szovjet fenyegetés hatására Berlin státuszát bármilyen jelentős mértékben megváltoztatják, azzal zöld utat adtak volna annak, hogy a városban végül a kommunisták kerüljenek hatalomra. Mindez veszélybe sodorta volna Adenauer vízióját arról, hogy egy olyan Szövetségi Köztársaságot épít fel, amely fölé a szövetségesek, de különösen az amerikaiak nukleáris védőernyője borul. Ám hiába fenyegetőzött Hruscsov erőszakkal, ahhoz már nem volt eléggé magabiztos, hogy azt az ultimátumában leírt időkereten belül be is váltsa.

Eisenhower ügyesen halogatta a konfrontációt. Hosszas, jórészt eljárási jellegű vitába bonyolódott Hruscsovval az ultimátumában foglalt kérdésekről, s ez végül abban csúcsosodott ki, hogy 1959 szeptemberében meghívta a szovjet vezetőt egy személyes amerikai körútra. Harold Macmillan brit miniszterelnök hasonló stratégiát követett, mikor 1959 februárjában Moszkvába látogatott. A legfőbb szövetségesek közül egyedül De Gaulle utasította el e stratégiát, mert ő a tárgyalások feltételének szabta a szovjet ultimátum visszavonását.

Hruscsov, akinek fogalma sem volt, miként váltsa be a fenyegetését – vagy legalábbis nem akarta vállalni annak katonai következményeit –, 1959 májusában visszavonta a határidőt. Amerikai látogatása során Eisenhowerrel közös közleményt fogadtak el, melyben az állt, hogy „minden nyitott nemzetközi kérdést [azaz Berlint is] nem erő alkalmazásával, hanem békés eszközökkel, tárgyalások útján kell rendezni”, s ez rövid időre felmelegedést hozott az amerikai–szovjet kapcsolatokban.
96

A megállapodás ellenére Hruscsov továbbra is kitartóan törekedett arra, hogy az Adenauer vezette Németországot elszigetelje és demoralizálja. 1960 májusában szovjet nyomásra egy párizsi csúcstalálkozón tárgyaltak Berlin státuszáról, melyen a négy megszálló hatalom vezetői vettek részt – a Szövetségi Köztársaság nélkül, ami nyomán felmerült az eshetőség, hogy a tárgyalások eredményét erővel kényszerítik Németországra.

A csúcstalálkozó menetrend szerint meg is kezdődött, mikor a sors vagy a véletlen közbeszólt. 1960. május 1-jén lelőttek egy amerikai U–2 kémrepülőgépet Oroszország felett, s Hruscsov – az incidenst kihasználva – az érdemi tárgyalások megkezdése előtt washingtoni bocsánatkérést követelt. Mikor erre Eisenhower nem volt hajlandó, Hruscsov félbeszakította a csúcstalálkozót, de korábbi fenyegetését nem ismételte meg. Így Adenauerre és Eisenhower utódjára, John F. Kennedyre maradt, hogy megvitassák Berlin kérdését – s azt, hogy mennyire lehet bízni az amerikaiakban.

HÁROM BESZÉLGETÉS ADENAUERREL

A sors ironikus fordulata gyanánt több mint húsz évvel azután, hogy családommal együtt elmenekültem a náci Németországból, lehetőségem nyílt rá, hogy a Kennedy-féle Fehér Ház tanácsadójaként részt vegyek az akkorra már NATO-tag Németországgal kapcsolatos hosszú távú amerikai politika alakításában.

Először Európa történelmét kutató tudósként kezdtem külföldi kormányok tisztviselőivel találkozni az 1950-es évek végén, majd ezt az 1960-as évek elején már a Fehér Ház tanácsadójaként folytattam. Annak ellenére, hogy csodáltam Adenauer államférfiúi tevékenységét, abban az időben továbbra is aggasztott, hogy Németország zavaros politikai kultúrája milyen hatással lesz azokra a döntéseire, melyekre a hidegháború kényszeríti rá az országot. Erről így írtam 1961 áprilisában egy Kennedy elnöknek címzett feljegyzésben:

Egy olyan ország, amely két világháborút vesztett el, három forradalmat élt át, elkövette a náci korszak bűntetteit, és egy generáción belül kétszer is tanúja volt annak, hogyan pusztítják el anyagi jólétét, szükségszerűen mély lelki sebeket kap. Ilyenkor a légkör hisztérikus lesz, s ez akár meggondolatlan lépésekre is sarkallhatja. Egy német barátom, egy jó eszű író mondta nekem, hogy Európa nagy országai közül egyedül Németország nem szenvedett látható pszichés sokkot a háború után. Problémáit átalakította a gazdasági újjáépítésre irányuló őrült erőfeszítésekké, de ettől még az ideg-összeroppanás ott leselkedik rá.
97

E leírás jól érzékelteti azt a bizonytalan légkört, melyben Adenauer működött, ahogy a politikájával kapcsolatos lélektani kihívásokat is.

Adenauerrel 1957-ben találkoztam először, mikor tudományos kutatás céljából látogattam Németországba, s találkozásaink egészen egy évtizeddel később bekövetkező haláláig folytatódtak. Mintegy tízszer találkoztunk, amelyek közül az utolsó néhány már 1963-as visszavonulása után történt. Ezeken megértő hallgatója lettem időnként melankolikus elmélkedéseinek az életéről és arról, milyen jövő vár népére egy olyan országban, amely – noha a megszállás már véget ért – minden jel szerint arra rendezkedett be, hogy akár az idők végezetéig befogadja a brit, francia és amerikai csapatokat, melyek immár a szovjet agresszióval szembeni elrettentésként állomásoztak ott.

A kancellári hivatal a Schaumburg-palotában volt, egy XIX. századi rajnai arisztokrata egykori rezidenciáján. Míg egykoron nagyon is kifinomultnak számított, mostanra már túl kicsi volt ahhoz, hogy helyet adjon egy modern bürokratikus-technológiai államgépezetnek. A kancellári hivatalt a fotelek és a kanapék uralták, csak nagyon kevés technikai eszköz volt szem előtt; a helyiség inkább hasonlított egy nappalira, mint valamiféle hatalmi központra. Néhány kulcsfontosságú tanácsadót leszámítva az operatív személyzet máshol kapott helyet Bonnban, amely valójában túlságosan kisvárosiasnak számított ahhoz, hogy egy nagy ország fővárosaként szolgáljon.

Adenauer tekintélye részint a személyiségéből fakadt, melyben a méltóságot ötvözte az erővel. Arckifejezése – amely részben a negyvenes évei elején egy autóbalesetben szerzett sérülései miatt volt merev –, valamint egyszerre udvarias és távolságtartó viselkedése félreérthetetlen üzenetet közvetített: az ember egy olyan világba lép be, amelyet elvek vezérelnek, s amely közömbös a szlogenekkel vagy a nyomásgyakorlással szemben. Nyugodtan beszélt, csak időnként erősítette meg mondanivalóját a gesztikulációjával. Mindig jól felkészült az aktuális kérdésekről, de jelenlétemben a magánéletéről soha nem beszélt. Az enyémről sem érdeklődött, habár – ismerve a német bürokrácia nem múló hatékonyságát – bizonyára ismerte a családom történetét, s átlátta, hogy a sors miként sodort bennünket ezekre az utakra.

Adenauernek éles szeme volt mások jellemének kifigyeléséhez, és időnként megfigyeléseit gúnyos szavakba öntötte. Az erős államférfi tulajdonságairól folytatott beszélgetés során arra intett, hogy „sose keverjük össze az energiát az erővel”. Egy másik alkalommal épp akkor kísért be az irodájába, mikor egyik látogatója, aki nem sokkal korábban azzal hívta fel magára a figyelmet, hogy szembement Adenauer politikájával, távozni készült. Mikor a szívélyes búcsúzkodás láttán szemlátomást meglepődtem, Adenauer ezzel indította a beszélgetésünket: „Kedves professzor úr, a politikában fontos, hogy hidegvérrel vigye véghez a megtorlást.”

1957. október

Az első beszélgetés kezdetén a Nyugat és a Szovjetunió kapcsolatai kerültek szóba. Adenauer kitartott amellett, hogy a konfliktus alapvető és állandó, s óvott az oroszoknak vagy a keletnémeteknek tett engedményektől. Berlin jelenlegi megosztott státusza okoz ugyan nehézségeket, de tartható, mondta, hozzátéve, hogy minden szovjet támogatást élvező javaslat, amely ennek „módosítását” vagy „javítását” indítványozza, a nyugati egység és Berlin autonómiájának gyengítésére irányul – akárcsak Sztálin öt évvel korábbi ravasz egyesítési ajánlata.

Adenauer úgy vélte, hogy a világrendre nem a Szovjetunió jelenti az egyetlen fenyegetést. Tisztában vagyok-e azzal, kérdezte tőlem, hogy komoly megfigyelők véleménye szerint küszöbön áll a szakítás Kína és Oroszország között? Az ilyen változó kihívásokkal szemben, folytatta, a Nyugatnak különösen ügyelnie kell arra, hogy ne gyengítse magát a szövetségen belüli vitákkal. Mivel akkoriban még nem sokan számítottak rá, hogy nyílt szakításra kerülhet sor Kína és a Szovjetunió között, nem fűztem semmiféle megjegyzést a dologhoz. Adenauer arra jutott, hogy a hallgatásom egyetértést jelent. A Kennedy elnökkel 1961-ben folytatott első tárgyalásán megismételte figyelmeztető üzenetét, hozzátéve, hogy „ezt a nézetemet Kissinger professzor is osztja”.
98

A velem folytatott első beszélgetéseken Adenauer legfőbb célja az volt, hogy kitapogassa, mennyire megbízható az Amerika által nyújtott nukleáris garancia. Az atomfegyverek múltja akkortájt alig több, mint egy évtizedre nyúlt vissza, s nem volt olyan történelemi eset, amely precedensként szolgálhatott volna arra, mi történik, ha egy ország egy másik ország védelmében saját pusztulását kockáztatja. A szövetség korai szakaszában a NATO saját bevallása szerint sem rendelkezett elegendő erővel a hagyományos védelem ellátásához. Ezért a központi kérdés az lett: vállalná-e az Egyesült Államok a nukleáris kockázatokat?

Mikor azzal érveltem, hogy a kialakulóban lévő világrendben Amerika nem tesz majd különbséget szövetségesei és saját érdekei között, Adenauer udvariasan, de határozottan rámutatott, hogy az alig egy évvel korábban kirobbant szuezi válság idején az USA még legnagyobb szövetségesei (Nagy-Britannia és Franciaország) érdekeit sem ebben a szellemben kezelte.

Miután előhozakodott a témával, egyre szembeötlőbb lett az aggodalom, melyet Adenauer az atomfegyverek kérdésében táplált az Egyesült Államok megbízhatóságával kapcsolatban, s ez késztette arra is, hogy olyan zseniális hipotetikus forgatókönyvekkel álljon elő, amelyek mind azt feszegették, mennyire lenne elszánt az amerikai elnök. Képes lenne-e például az USA elnöke hivatalának utolsó hónapjaiban vállalni a nukleáris pusztítás kockázatát? Vagy a megválasztása és a beiktatása közötti három hónapos intervallumban? Vagy miután egy hidrogénbomba felrobbant egy amerikai nagyváros felett? Az amerikai–német viszonynak ebben a szakaszában bármennyire nyersek voltak is Adenauer kérdései, főleg arra irányultak, hogy biztosítékokat csikarjanak ki. A szokásos washingtoni választ megismételve biztosítottam, hogy az Egyesült Államok fenntartás nélkül kitart kötelezettségvállalásai mellett. Adenauer nukleáris stratégiával kapcsolatos aggodalmai azonban a későbbi összes beszélgetésünk során egyre átfogóbbá és intenzívebbé váltak.

1961. május – rugalmas válaszadás

A következő beszélgetésemre Adenauerrel 1961. május 18-án került sor, de már egy megváltozott politikai keretrendszerben. John F. Kennedy, az új amerikai elnök olyan államférfi volt, akire korábbi tapasztalatai nem készítették fel Adenauert. Az ékesszóló, fiatalos és dinamikus Kennedy fellépése, aki a második világháború alatt a csendes-óceáni hadszíntéren katonaként is kitüntette magát, generációs szakítást jelentett elődei nemzedékével, akik mind az első világháború előtt születtek. Kennedy, akit átjárt a „legkiválóbb generáció” magabiztossága, nekilátott, hogy nemzedéke energiáját és az országba vetett hitét egy olyan terv szolgálatába állítsa, amellyel megvalósítja Amerika globális céljait.
99

Noha már járt Európában, mikor apja angliai nagykövetként szolgált (1937–1940), s diákként és szenátorként is többször beutazta Németországot, Kennedy csak akkoriban gondolkodott el rajta, hogyan nyugtassa meg a legyőzött Németországot, mely egyszerre vett részt Európa újjáépítésében és saját politikai struktúrájának megvédésében a szovjet fenyegetésekkel szemben.

Kennedy kénytelen volt olyan politikát folytatni, amely figyelembe vette az egyre gyarapodó orosz atomfegyverkészletet. A szovjetek először 1949-ben teszteltek nukleáris fegyvert. Mire 1953-ban Eisenhower hivatalba lépett, már mintegy kétszáz atomfegyvert gyártottak; amikor Kennedy 1961-ben elnök lett, hozzávetőleg 1500 robbanófejjel rendelkeztek, s elkezdték az interkontinentális hordozórendszerek kifejlesztését (indokolatlan riadalmat keltve, hogy Amerika lemarad a rakétaversenyben). Az aggodalmak túlzónak bizonyultak, mert az 1960-as évek elején az Egyesült Államok – helyzeténél fogva – egy megelőző első csapással még mindig győzni tudott volna.

Adenauer a maga részéről továbbra is kulcsfontosságúnak tartotta az atlanti szövetséget Németország stratégiai és politikai jövőjének szempontjából. A NATO-n belül azonban viták folytak mind az általános politikai célokról, mind a közös katonai stratégiáról. Ahogy Adenauer korábbi beszélgetésünk során kifejtette, a nukleáris stratégiával kapcsolatos nézeteltérések lényege az volt, hogy az atlanti szövetség minden esetben számíthat-e rá, hogy amikor a NATO tagjait agresszív fenyegetés éri, az amerikaiak szinte reflexszerűen sajátjuknak tekintik a szövetség célkitűzéseit.

Kennedy és tanácsadói, elsősorban Robert McNamara védelmi miniszter, a rugalmas válaszadás doktrínájával igyekeztek csillapítani a fenti kétségek hatását. Ennek lényege az lett volna, hogy a harci cselekmények során különböző küszöbértékeket állapítanak meg, amelyek lehetővé teszik a harcoló felek számára, hogy a tömeges megtorláson kívül más válaszlépéseket is fontolóra vegyenek. A fegyverek azonban olyan kolosszálisan pusztító erővel rendelkeztek, hogy e hipotetikus forgatókönyvek technikai bemutatása meggyőzőbbnek bizonyult, mint azok a diplomáciai lépések, melyeket rájuk hivatkozva tettek.

A német hadügyminiszter, Franz Josef Strauss az amerikai nukleáris stratégia hangos ellenzője lett. A bajorság lényegét megtestesítő, bőbeszédű és szenvedélyes Strauss, akinek a körfogata arról tanúskodott, hogy nem veti meg szűkebb hazája itókáit, május 11-én, egy velem folytatott tárgyalás folyamán – erre ugyanazon bonni látogatásom során került sor – vetette föl, hogy mennyire is lenne alkalmazható a „rugalmas válaszadás” stratégiája egy, a berlinihez hasonló válság idején.
100
Mennyi területet veszítenénk el, kérdezte, mielőtt elérjük a válaszadáshoz szükséges „küszöbértéket”? Mennyi ideig tartanánk „szünetet”? Ki hozná meg a döntéseket az elképzelésekben szereplő egyes szakaszokról, különösen, amikor arról kell dönteni, hogy a hagyományos hadviselésről áttérünk az atomháborúra? Kételkedett benne, hogy Amerika képes vagy hajlandó lenne egy ilyen összetett és kétértelmű politika végrehajtására. A találkozó többi német résztvevője is Strauss mellett állt, kiváltképp az újonnan létrehozott fegyveres erők vezérkari főnöke.

Adenauer azzal szemléltette, milyen nagy hatást gyakorolt rá Strauss gondolkodása, hogy beszélgetésünket – melyre ismét a Schaumburg-palotában lévő irodájában került sor – nyers modorban a következő mondattal nyitotta: „Önök, amerikaiak, sokat vétkeztek a NATO ellen.”
101
Adenauer elriadt attól az amerikai javaslattól, hogy a NATO-tagok dolgozzanak ki egy rendszert Nagy-Britannia és Franciaország független nukleáris erejének ellenőrzésére, s mindezt egy multilaterális haderő keretében építsék be egy integrált stratégiába. Azt kérdezte, miként lehet elvárni, hogy olyan országok, amelyeknek nincsenek saját atomfegyvereik, észszerű javaslatokat tegyenek? A NATO-főtitkár hivatala túl kis létszámú és túl járatlan a nukleáris ügyekben ahhoz, hogy ilyen feladatot kapjon. Ha valóban az atomfegyverek koordinálása a cél, akkor elengedhetetlen a főtitkár hatáskörét megerősíteni, hivatalának létszámát pedig megnövelni.

A Fehér Ház javaslata, melyre Adenauer utalt, arra a várakozásra épült, hogy – miután ő és politikustársai is belátják, a nukleáris stratégiával kapcsolatban nincs sok tudásuk – e téren a felelősségviselés terhét Amerikára hagyják. Adenauer azonban azt a váratlan következtetést vonta le, hogy növelni kell Európa önálló nukleáris kapacitását.