Spiró György

Csirkefej

– részlet –

© Spiró György, 1985, 2026
Utószó © Fodor Géza örököse, 2026

SPIRÓ GYÖRGY

CSIRKEFEJ

Tragédia

(1985)

Személyek

Vénasszony

Tanár

Nő

Apa

Anya

Srác

Haver

Törzs

Közeg

Előadónő

Csitri

Bakfis

Színhely: külvárosi belső udvar. Szemben balra hosszú kocsibehajtó, annak mélyén ajtó. A kocsibehajtótól jobbra Vénasszony lakásajtaja. Jobbra garázs, elöl Apa lakásajtaja. Balra Nő lakásajtaja, balra elöl Tanár lakásajtaja. A közepén poroló.

Első jelenet

Délután. A porolón akasztott macska lóg. A kocsibehajtó mélyéről jön Vénasszony, kezében szatyor, vér csöpög belőle.

Vénasszony

Cicamica, cicamica, macskuszka, kssz, kssz! Gyere szépen, kssz, kssz! Lakásajtaja előtt leteszi a földre a szatyrot, táskájából kulcsot keres. Macskuszka, macskuszka, merre tekeregtél? Kinyitja az ajtót, visszafordul. Gyere szépen, meghoztam a macskakaját! Beviszi a szatyrot, kis szünet, kijön. Felolvadt a csirkefej – nem volt rendesen mélyhűtve – de még nem rohadt, macskuszka, megszagoltam, és nem zöld még – most legalább tíz napig nem kell a gazdinak elmenni – Kis csönd. Ha tudnád, mekkora sor állt – majdnem nem is jutott – de éppen jutott még – imádkoztam végig, hogy jusson még – nagyon vitték, ilyen nagy zsákokban volt a csirkefej – húsz kilót is vittek – aszittem, nem fog jutni – de jutott. Szerencsénk van, macskuszka, tudod? Csak ez a hosszú út – és közben felolvad, folyik a vér – ez a hosszú út – pedig két nejlonba tettem – nézik a villamoson, folyik a vér – Na gyere szépen, adok belőle, ebből a frissből – aztán nekiállok, széttrancsírozom – berakom a mélyhűtőbe – hogy legyen neked finom csirkefejed – nincs is ilyen dolga senkinek, meg se érdemled – cicamica, kssz, kssz!

Elindul az udvarban, keresi a macskát.

Nem is ettél reggel – hol a francba tekeregsz – biztos éhes vagy már – most az egészet beraktam a mosogatóba – adok belőle – aztán szétverem a baltával – mert belül fagyott – berakom a mélyhűtőbe – lesz finom macskapapi – elég lesz két hétre – de tizenkét napra biztos – legalább tizenkét napra – jó dolga van a kis szőrállatnak – hova lettél, cicamica?

Meglátja a porolón a macskát, csönd, artikulálatlanul felüvölt, áll, remegni kezd, odalép, remegő kézzel megfogja a madzagot, rángatja, letépi, ölbe kapja a döglött macskát, berohan, még üvölt, majd elhal a hangja, csönd.

Második jelenet

A kocsibehajtóból jön Srác és Haver. Srác Apa ajtajához megy, lenyomja a kilincset, rángatja, az ajtó nem nyílik.

Srác

Bazmeg.

Haver

Mi? Nincs még?

Srác

A rohadt életbe.

Haver

Nincs itthon, mi?

Srác dörömböl, csönd.

Nincs itt senki, mi?

Srác

Mér nincs itthon? Bazmeg. Mér nem jön?

Haver

Korán van.

Srác

De mér nincs itthon? Hazajövök, akkor mér nincs itthon? Dörömböl, rugdossa az ajtót.

Haver

Mér nincs kulcsod.

Srác

Honnan lenne? Mi? Hülye.

Haver

Mér nem adtak?

Srác

Mert nem adtak. Csába.

Haver

Nekem adott a fater.

Srác

Jó van, bazmeg, neked adott. Leszarom, bazmeg.

Haver

Mér nem adott neked a faterod.

Srác

Csába. Kussoljá má, bazmeg.

Haver

Na jó, akkor menjünk.

Srác

Mi a francnak.

Haver

Most itt fogsz maj szobrozni, bazmeg?

Srác

Zavar, bazmeg?

Haver

Maj visszajövünk.

Srác

Csába! Én elképzeltem! Hazaérek, itthon van, elképzeltem bent az egészet – jövök haza, és itt van Apu – egy csomószor láttam, bazmeg, és jó volt – kurva jó volt, bazmeg – elképzeltem, érted? Kimegyünk meccsre, sört iszunk, minden.

Haver

Ma nincs is meccs, bazmeg.

Srác

Elképzeltem, bazmeg, érted?

Haver

De ma sehol sincs meccs.

Srác

Leszarom, bazmeg. Én elképzeltem – egy csomószor – én mindenre emlékszek, bazmeg – mindenre – mér nincs itthon?!

Haver

Maj visszajövünk.

Srác

Üljél le a seggedre, bazmeg. Menjél a francba.

Haver

Most mi van? Most mi van? Mi a franc van?

Srác

Semmi, bazmeg. Hülye fasz.

Haver

Mér, hát maj megjön.

Srác

Fogjad be a pofádat, hülye.

Kis csönd, Haver leül.

A többiek aludtak, bazmeg – én meg láttam, hogy jövök haza, és akkor má itt is voltam – és az volt, amit akartam – és ez volt – ez volt nekem külön – mindig tudtam ezt látni – ezt az udvart – horkolnak – nem lehet aludni – éjjel bejön az ügyeletes, hogy rejszol‑e valaki –

Haver vihog.

Tilos rejszolni – de attól még van minden, bazmeg – mindig ég egy lámpa, hogy lásson az ügyeletes – ez nem mindenhol van – most nekem jó, alsó ágyon vagyok – nem süt a pofámba –

Haver

Én fölső ágyra mennék, ha már.

Srác

Hát menjél, bazmeg.

Haver

Az a jobb, szerintem, a fölső ágy.

Srác

Jó van, bazmeg, az jobb. Te tudod. Ágyazzál meg a fölső ágyon – lerugdalnak, ha az ágyukra állsz – én is lerúgom, aki az én ágyamra áll – ágyazzál meg két perc alatt – mer jön az ügyeletes, bazmeg, és ha nem elvágólag van, akkora frászt kapsz, hogy beszopod a protkót, bazmeg. Csak menjél a fölső ágyba.

Kis csönd.

De nem ám, hogy te választod, bazmeg. Hogy te mondd meg, mit akarsz. Úgy pofán vágnak, hogy kihányod a dobhártyádat, bazmeg. Nem úgy van. Ha elszakad, bazmeg, a cipőfűződ, hopp egy frász. Ebéd van, kilötykölöd a levest, hopp egy frász. És meglökik a könyöködet, bazmeg, amikor viszed a tálcát, meg a kanalat emeled – naná – és nem ám, hogy beköpöd őket, bazmeg, éjjel jön a pokróc, keresheted a vesédet reggelig.

Haver

Hú bazmeg, kemény.

Srác

Ellopják a reszelődet, bazmeg, bekenik zsírral – nem tudod ám, kicsoda – ők. Aztán te is kened, bazmeg, két hét múlva úgy kened, mint a kurva isten – és leokádják a ruhádat bazmeg – aztán te is holtpicsarészegen leokádod nekik – nem ám úgy van.

Haver

Mit kennek?

Srác

A reszelőt bazmeg. Micsodát! A töködet!

Haver

A reszelődet?

Srác

Az övékét. Ilyen egy hülyét. Az övékét.

Haver

Ja.

Srác

Mindegy, bazmeg, kinézel egy gyöngébbet, és azt baszogatod – ez kell – akkor befogadnak. Mer ha nem – akkor kibasznak veled. Mer ha te nem olyan vagy – hát nézheted, bazmeg – nézheted.

Haver

Azér jó lehet.

Srác

Micsoda?

Haver

Hát ott.

Srác

Kurva jó, bazmeg.

Haver

Az ott valami – mégis – valami, bazmeg – itt mi van? Ott mégis valami.

Srác

Mindent lehet nekik, bazmeg. Mindent. Melózunk a gyárba, feketén, mi lopjuk az anyagot, bütyköljük nekik, amit eladnak – ez van, mi visszük ki azt is – mer ha nem, kicsinálnak – a kurva anyjukat – és megy a szöveg – legyünk hálásak – van ám szöveg, bazmeg – egy nagy család, ők a miazisten – az izénk – hogy ők a szüleink, a nevelőink, minden – és örüljünk, hogy luk van a seggünkön, érted, bazmeg.

Haver

Mér, mindenhol szövegelnek – nekünk is – ez megy.

Srác

És akkor nekem ez van – ez az udvar, bazmeg egy csomószor láttam – ilyen, csak nagyobb volt – nem tom – de nagyobb volt minden, magasabb – csak Apu lenne itthon!

Haver

Mér, mit akarsz tőle, mér, hát írt?

Srác

Kussoljál, bazmeg, hülye.

Haver

Mér, te mondtad, hogy nem is írt – te mondtad.

Srác

Szájon váglak, bazmeg, aztán összevarrhatod, bazmeg.

Haver

Mér, mit akarsz a faterodtól – asse tudja, hol vagy.

Srác hirtelen pofon vágja Havert, az az arcához kap, bambán néz.

Most mér? Most mér?

Srác

Fogod má be.

Kis csönd.

Hülye. Örüljé, hogy ennyit kaptá, bazmeg – mit pofázol hülye. Ha benn lenné – akkor megtanulnád bazmeg – én még szóltam is – azok nem is szólnak bazmeg – piál a nevelő bazmeg – nem tudják kirúgni, mer kevés van – és nem ám hogy tudod, miér kapod – mert utál minden kölyköt – csak a lakásér van ott – mer adnak nekik lakást benn – és piál. Na. – Ez mi?

Haver

Mi?

Srác

Garázsra mutat. Ez mi a franc?

Haver

Hát garázs. Nem? Garázs.

Srác

Hogyhogy garázs?

Haver

Hát az.

Srác

Itt nem volt garázs! Ez itt nem volt!

Haver

Nem tom, most van.

Srác

Mér van itt garázs?! Pont itt? Mér van?!

Kis csönd.

Haver

Jó van, most itt fogunk szobrozni, bazmeg? Menjünk már el. Menjünk ki. A térre.

Srác

Mér, ott mi van, bazmeg? Mi? Mi van ott?

Haver

Hát semmi – ülünk – nézünk – én ott ülök, nézek – hátha jön valaki – szoktak jönni – te is jöttél most, nem? Nézem, ez olyan, mondom, majdnem olyan, bazmeg, jön közelebb, nézem, hát majdnem olyan. Mi? És örültem, bazmeg, mit kell pofozkodni, örültem bazmeg, hogy jössz. Hogy lesz akkor valami balhé. Végre lesz valami – sose szokott lenni semmi – csak ülök ott, nézek – mit kell akkor? Soha nem volt, hogy beköpjelek, soha – mér – volt?

Srác

Mi volt? Micsoda?

Haver

Mér, én emlékszek! Én mindenre emlékszek! Elvittek, itt maradtam bazmeg haver nélkül, asse tudtam, mér vittek el, és azóta semmi, jöttem, bazmeg, kérdeztem, senkise tudta, de attól én még emlékszek!

Srác

Rég volt bazmeg. Én azóta – ez a nyolcadik intézet bazmeg nekem azóta – a nyolcadik bazmeg – nekem már jöhetnek – tudok én mindent – jöhet nekem akárki bazmeg – nehéz engem átverni bazmeg. Engem már nehéz. Én rögtön látom, kinek kell pitizni – és nekem is pitiznek bazmeg rögtön, én már kiszúrom. Voltak bazmeg hülye nevelők, szeretik a kölköket, bazmeg, nyalnak-falnak, cöcögnek, bazmeg, együttéreznek, aztán kihúzzák a lábukat bazmeg és nézheted. Én már nem dőlök be – az van, öregem – ami van, az van – hiába a nagy szöveg bazmeg – látom, még a keményebb nevelők is be vannak szarva, apukám, és nem mernek ám akármit akárkivel – hát velem se lehet már mindent bazmeg.

Kis csönd.

Haver

Hol a macska, az a kurva macska?

Srác

Mi?

Haver

Lemászott bazmeg! Nevet. Leugrott bazmeg, mi? A macska! Mutatja az elszakított madzagot.

Srác

Leszedték.

Haver

Leszedte, mi? Nevet. Odavolt, mi? Bazmeg. Biztos odavolt. Kár, hogy nem láttuk. A kurva macska. Hogy kalimpált! Meg akart karmolni, a dög. Nevet. Rángott neki a négy lába. Hülye macska. Megnéztem volna, ahogy leszedi.

Srác az ajtóhoz megy, dörömböl.

Mi van, közben megjött a faterod, vagy mi az isten?

Srác

Mér nincs itt, a kurva életbe, egyszer jövök haza, mérnincs itt?!

Haver

Gyere már bazmeg, maj visszajövünk.

Srác

Mér lehet velem mindent? Az isten bassza meg! Mér lehet velem mindent?!

Haver

Na gyere már bazmeg.

A kocsibehajtótól jön Nő, mindkét kezében szatyrok.

Srác

Csókolom.

Nő

Szervusz.

Leteszi a szatyrokat, keresi a kulcsát, kinyitja mind a két zárt, Srác és Haver nézi.

Nő

Visszafordul, Sráchoz. Mi az. Te vagy az?

Kis szünet.

Hazaengedtek?

Srác

Haza.

Nő

Szépen megnőttél.

Srác

Hát –

Nő

A nővéred nem jött?

Srác

Nem tom.

Nő

Mért, ő hol van?

Srác

Nem tom.

Nő

Mert őt se láttuk évek óta.

Srác

Én se.

Kis szünet.

Nő

És most már itt is maradsz?

Srác

Nem – ez csak három nap – nem tetszik tudni, Apu hol van?

Nő

Nem.

Felveszi a szatyrokat.

Hogy megnőttél. Ragadnak rád a csajok, mi? Hát igen.

Srác

Csókolom.

Nő bemegy, becsukja az ajtót, kis csönd.

Haver

Hú bazmeg.

Srác

Mi van?

Nézik az ajtót.

Haver

A csöcsei, mi? Bazmeg.

Srác

Á, vén csaj ez.

Haver

Mér, nem is vén.

Srác

Á, ez nem is jó nő. Ez?

Haver

Azér elég jó. Mér, te nem vágnál be neki? Nem?

Srác

Hát akkor bazd meg, bazmeg. Köszönni se mersz neki, bazmeg.

Haver

Mit köszönjek neki, bazmeg, sose köszöntem neki, nem is ismerem.

Srác

Itt mászkálsz évek óta, hogyhogy nem ismered, bazmeg.

Haver

Mér köszönjek neki? Mi? Mér köszönjek? Le van szarva.

Kis csönd.

Menjünk má a francba, most minek itt – Itt nincsen semmi – maj visszajövünk – vagy menjé be hozzá és bazd meg – na gyere má bazmeg.

Srác

A kurva életbe hogy nincs itt – mér nem úgy van, ahogy kéne – soha semmi – a kurva életbe.

Haver

Na gyere má bazmeg.

Mindketten el… … …

Fodor Géza
Az indulatig és tovább…‍*

Spiró György Csirkefej című tragédiája igen jól megcsinált színdarab. Dramaturgiai matematikája példás; szerkezete zárt, és metaforikusan róla is elmondható, ami a Schönberg-féle Új Zenéről elmondható volt: nincsen benne „szabad hang”, azaz olyan mozzanat, amely – mintegy ártatlanul – magában állna, és ne bizonyulna előbb-utóbb magyarázó motívumnak vagy impulzusnak valamely ok-okozat sorban (a dramaturgiai kombinatorika és végigvitel profizmusát szinte jelképesen mutatja annak az ominózus baltának a szerepeltetése-szereplése, amely a maga módján már-már kihívó mintaszerűséggel felel meg a széles körben elismert dramaturgiai közhelynek és babonának, hogy ha az első felvonásban a falon függ egy puska, akkor az utolsó felvonásban annak el kell sülnie), de míg egyfelől a fogaskerekek pontosan illeszkednek és a drámai erőáttételek mechanikája célirányosan működik, addig másfelől Spiró kivédi, hogy a cselekmény egyszerű előrehaladássá, s így a darab túlzottan egyenes vonalúvá váljék, a hajtóerők és a fékezőerők, az előrehaladás és a késleltetés-hátráltatás ellenjátékával, a tragikus és tragikomikus hatások-élmények kontrasztjaival, a jelenetek gondosan mérlegelt ritmuskompozíciójával és tempóingadozásaival dolgozik, a dráma indulati tetőpontját (hozzávetőleg annak háromnegyedénél) és tragikus végkifejletét szinte zenei-operai „lázgörbével”, nagy ívű fokozással, krízissel s a felszabadított energiák fokozatos elfogyasztásával építi fel és építi le.

Ez a dramaturgia radikálisan racionális, látszólag példaszerű formája annak a dramaturgiának, amelyet ma már általában nem tartunk – Spiró sem tart! – érvényesnek, mert a cselekmény áttekinthetősége, ,,amikor egy alapkonfliktusból kibomlik a lineáris cselekmény, és mi nézhetjük, hogyan fog lezajlani és mire vezet”, a figurák integritása, a megfejthetőség egy olyan világtapasztalaton és feltevésen alapult, amely ma már nem látszik igaznak, hogy tudniillik a tett kifejezte a hőst, nem vált el a cselekvő embertől, aki többé-kevésbé „önazonos” emberként élte meg az egész drámát, sorsként, sorsaként az életét. Persze ha közelebbről szemügyre vesszük a darabot, feltűnhet, hogy a szereplők többnyire egyáltalán nem viselkednek és cselekszenek célracionálisan és „önazonos” emberként, valósággal túlhajtott formában produkálják azt a tünetcsoportot, amelyet Csehov drámáiból ismerhetünk a legjobban: az ember, aki a számára adott életkeretek között kielégületlen és rosszul érzi magát, előbb-utóbb saját, külön világába zárul, s a helyzetekből, amelyekbe jut, s a többi emberből, akivel kapcsolatba kerül, csak azt fogja fel, ami neki közvetlenül kellemes vagy kellemetlen, az önmaga iránti roppant érzékenység mások iránti érzéketlenséggel párosul, mindig a saját problémáival van elfoglalva, s ha mások problémáival találkozik, legjobb szándékai ellenére is legrosszabb formáját mutatja, következetesen rosszul lép, mindig, minden helyzetben azt teszi, ami akkor és ott a legkevésbé helyénvaló, s a permanens önvédelemben elveszíti önmagát. Túlhajtott formában, mert amíg a csehovi bravúr – egyebek között – abban áll, hogy művészileg mindez csalafintán hangsúlytalan, egyszerű mindennapi megnyilvánulásokról úgyszólván csak általunk leolvasható tünet (,,mindaz, ami a színpadon végbemegy, legyen ugyanolyan bonyolult és egyszersmind egyszerű is, mint az életben; ha például a színpadon ebédelnek, akkor csak ebédelnek, de közben éppen megteremtődik a boldogságuk, vagy az életük éppen tönkremegy” – kívánta Csehov), addig Spiró már-már a „ceterum censeo” eltökéltségével halmozza és sűríti a rossz lépéseket, az inadekvát megnyilatkozásokat. Ez az eljárás azonban, miközben azzal a nyugtalanító ténnyel hivatott szembesíteni bennünket, hogy az életben, az emberekben túlságosan sokszor „gellert kap” a racionalitás, paradox módon tovább erősíti a dramaturgia racionális jellegét.

Hiszen ha a dramaturgia most már inkább azon a világtapasztalaton és felismerésen alapul, hogy a magányos és kielégületlen emberek együttélése a „mindenki harca mindenki ellen” formáját ölti, amelyben minden emberi minőség a visszájára fordul, átcsap önmaga ellentétébe, amelyben az ember elveszti „önazonosságát”, a tett nem fejezi ki a cselekvő embert, hanem elválik tőle, amelyben minden csak kompenzálás, védekező mechanizmus, olyan viselkedés, amely kárpótolni akar bizonyos hiányt, sérülést, frusztrációt a személyiség jellemében vagy szociális helyzetében, olyan cselekvés, amely részleges kielégülést okoz a közvetlen kielégülés lehetőségének hiányában, akkor a lélek irracionális „dialektikája” nagyon is logikusnak bizonyul, mely logika a szereplők előtt, meglehet, rejtve marad, de az író számára és előttünk túlságosan is mechanizmusként, tiszta képletként jelenik meg, a figurák poláris ellentétekre egyszerűsödnek: aki szavakban altruista, gyakorlatilag közömbösnek bizonyul, akinek gondolatai a végtelenben szárnyalnak, a valóságban nyomorúságos senki, a magabiztos fellépés és az agresszivitás gyengeséget és elesettséget takar, stb. Nem volna értelme tagadni, hogy a Csirkefej dramaturgiájában jelen van ez a fajta racionalitás is. De bármennyire racionális is a darab dramaturgiája, a Csirkefej mégis elsősorban az indulatok drámája.

Spiró, aki a legkevésbé sem mondható naiv, netán ösztönös írónak, hanem elméletileg is radikálisan végiggondolja művészetének problémáit, helyesen ismerte fel, hogy az a dráma, amely az ,,önazonosság” elvesztésének életproblémáját kifejezett kérdéssé teszi és gondolatilag reflektál rá, menthetetlenül ,,értelmiségi” darabbá válik, mely nemcsak hogy – intellektualizmusba és verbalizmusba veszvén – színpadszerűtlenül „irodalmi” lesz, hanem igazságát tekintve is elvont és részleges marad, nem jut el a nagyobb emberi közösség leglényegesebb és legközösebb bajaiig. Spiró különböző összefüggésekben többször idézte József Attila válaszát arra a körkérdésre, amelyet a Független Színpad című folyóirat intézett 1937-ben a magyar értelmiség kiemelkedő képviselőihez: „Miért nem járok színházba?”, s mintha mindinkább annak első pontja vált volna számára ösztönzővé: „Az előadott darabok ötlettelenek, unalmasak, más szóval nem tárják fel a kor valóságához kapcsolt formában az igazi szenvedélyeket. Az ún. irodalmi darabok sem mutatnak másra, mint arra, hogy az emberek ma sem mernek szembenézni indulataikkal.” Annyi filozofikus dráma után fő feladatként ismerte fel: „valószínűleg mélyebbre kellene menni. Nem előre meg hátra, hanem valahogy mélyebbre az emberi lélekben, vagyis önmagunkban”; „előhozni a primer indulatokat”. Ha mindenekelőtt megpróbált nem értelmiségi közeg után nézni, s egyfajta lumpenvilágot választott, a magas fokú tudatosság kikapcsolásával, a szellemi szint alacsonyra állításával nyilvánvalóan még csak a negatív feltételeket teremtette meg a feladat megoldásához, s nem nyíltak meg automatikusan az utak az indulatok bonyolult világába – jelentős írói teljesítményként kell értékelni, hogy Spiró művészileg megformálva, ugyanakkor hiteles intenzitással tudta felidézni azokat az indulatokat, amelyek a mindennapi életben körülöttünk – netán bennünk – kavarognak, s amelyeket a valóságban tapasztalva gyakran kérdezzük riadtan és értetlenül: miért és honnan ezek az indulatok.

Szemben a nyugati újnaturalista drámának azzal a felfedezésével és „trükkjével”, hogy a komfortos életformák felszíne mögött hihetetlen emberi leépülés megy végbe, s az elembertelenedés ok-okozat logika nélkül, egyszer csak váratlanul és brutálisan megnyilvánul, a Csirkefej figurái még annyira sem képesek komfortos, élvező életformát kialakítani maguk számára, amennyire körülményeik lehetővé tennék, feloldhatatlanul rosszul érzik magukat a bőrükben, kielégületlenségük nyílt seb, amely állandó irritációnak van kitéve, indulataik kritikus nyomása alatt, a „kiborulás” határán élnek, többé-kevésbé mindnyájukat a hisztéria légköre veszi körül. A darab a szenvedéseket/szenvedélyeket „a kor valóságához kapcsolt formában” tárja fel ugyan, a figurák hátterében megvilágosodnak bizonyos torzító körülmények és helyzetek, de ezek nem magyarázzák meg kielégítően a figurák állapotát. Ezt az aránytalanságot azonban nem lehet az ábrázolás ellen fordítani; a darabban megjelenített emberi állapotok, közérzetek és indulati reakciók evidensen hitelesek, s ez azt teszi szükségessé, hogy felőlük kérdezzünk vissza a valóságra: az apró, önmagukban nem meghatározó visszásságok miként állnak össze az élet olyan minőségévé, amely tipikussá teszi az ábrázolt indulatokat és figurákat.

A Csirkefejet nem érheti az a kritika, hogy azok közé a darabok közé tartozik, amelyek nem mutatnak másra, mint arra, hogy az emberek ma sem mernek szembenézni indulataikkal. S az indulatokkal való szembenézés révén arra hív fel, hogy merjünk szembenézni azzal a valósággal, amelyhez ezek a szenvedélyek kapcsolódnak.

De a darab nemcsak a valóságnak az indulatoknak megjelenő „negatív lenyomatával” hív fel bennünket erre a szembenézésre. Majdnem minden szereplője megpróbál valami értelmet vinni a dolgokba, értelmet adni az életének, a Tanár maga Nietzschéből, Dosztojevszkijből és Adyból összetákolt vallásfilozófiájával, a Nő a kocsival, a garázzsal és a kitörés reményével, s legtragikusabban a Srác, aki rettenetes szeretetéhsége okán kapva kap az Apa agyrémein, hogy végre magyarázatot találjon minden rosszra, ami történt vele. De mindezek a módozatok hamisak, nincs az életkudarcból kivezető dinamikájuk, vagy a fájdalomcsillapító öncsalás változatai, vagy még mélyebbre löknek. A Vénasszony azonban, aki a darab központi szereplője és minden szempontból az alakhierarchia csúcsán áll, emberi kvalitása tekintetében is kiemelkedik a többi szereplő közül, mert egy megrázkódtatás sokkhatása átszakítja az önsajnálat rossz köreit, és alapvető kérdések kezdenek megfogalmazódni benne. A kérdések egymásból nőnek ki: a csapást oly nagynak érzi, hogy nem lehet, hogy ne legyen oka és célja-értelme, s itt rögtön kétfelé ágazik a kérdés: a bűn és a büntetés, saját felelőssége és Isten létezése felé, hogy azután a rossz megértésétől elrugaszkodva a jóság lehetőségeit kutassa, s mindeközben rálátást nyerjen saját életére, amely megszűnik egynemű szenvedéstörténetnek lenni, s egyszerre válik tagolttá és áll össze egésszé, mind égetőbbé hevítve az élet nyitottságának vagy lezártságának kérdését, hogy „lehet‑e még valami”. Bármilyen naivan fogalmazza is meg a Vénasszony ezeket a kérdéseket, és bármilyen naivak, sőt hamisak is válaszkísérletei, az értelem keresése, tehát nem önmegnyugtatása, hanem nyugtalansága, amelyben szétszakíthatatlanul összefügg a személyes felelősség, a tényleges valóság és a „mit tegyek?” kérdése, dinamizmusával túlmutat az élet kudarcán, s a figura számára megszerzi az emberi méltóságot, nekünk pedig pozitív impulzust ad a valósággal való szembenézéshez.

Ez a „jól megcsinált színdarab”, amely formailag olyannyira zárt, a benne felszabadított energiákkal mintegy rányílik korunk valóságára, és bennünket is nagy erővel fordít feléje.

* A Csirkefej első előadásának, a Katona József Színház bemutatójának műsorfüzete, 1986 októberéből.

A Színház az egész
sorozatban megjelent kötetek:

Bertolt Brecht: Kurázsi mama és gyermekei
Fordította Nemes Nagy Ágnes, az utószót írta Turi Tímea

Anton Pavlovics Csehov: Három nővér
Fordította és az utószót írta Morcsányi Géza

Anton Pavlovics Csehov: Ivanov
Fordította és az utószót írta Spiró György

Anton Pavlovics Csehov: Meggyeskert
Fordította és az utószót írta Spiró György

Anton Pavlovics Csehov: Sirály
Fordította Morcsányi Géza, az utószót írta Turi Tímea

Anton Pavlovics Csehov: Ványa bácsi
Fordította Morcsányi Géza, az utószót írta Turi Tímea

Dante: Pokol
Fordította és a jegyzeteket írta Nádasdy Ádám

Friedrich Dürrenmatt: A fizikusok
Fordította és az utószót írta Ungvári Tamás

Friedrich Dürrenmatt: Az öreg hölgy látogatása
Fordította Kurdi Imre, az utószót írta Turi Tímea

Henrik Ibsen: Babaház
Fordította és az utószót írta Kúnos László

Henrik Ibsen: Peer Gynt
Fordította Kúnos László és Rakovszky Zsuzsa

Henrik Ibsen: A nép ellensége
Fordította és az utószót írta Kúnos László

Henrik Ibsen: A vadkacsa
Fordította és az utószót írta Kúnos László

Katona József: Bánk bán
Eredeti szöveg Nádasdy Ádám prózai fordításával

Madách Imre: Az ember tragédiája
Eredeti szöveg Nádasdy Ádám prózai fordításával

Arthur Miller: Az ügynök halála
Fordította Ungvári Tamás, az utószót írta Turi Tímea

Molière: Tartuffe
Fordította Vas István, az utószót írta Turi Tímea

Molnár Ferenc: Játék a kastélyban
Az utószót írta Szegő János

William Shakespeare: Hamlet
Fordította és az utószót írta Nádasdy Ádám

William Shakespeare: Lear király
Fordította és az utószót írta Nádasdy Ádám

William Shakespeare: II. Richárd
Fordította és az utószót írta Spiró György

William Shakespeare: Rómeó és Júlia
Fordította és az utószót írta Nádasdy Ádám

William Shakespeare: Szentivánéji álom
Fordította és az utószót írta Nádasdy Ádám

William Shakespeare: A vihar
Fordította és az utószót írta Nádasdy Ádám

Vörösmarty Mihály: Csongor és Tünde
Nádasdy Ádám magyarázó jegyzeteivel

Mihail Bulgakov: Don Quijote
Fordította és az utószót írta Kiss Ilona

George Bernard Shaw: Pygmalion
Fordította Nádasdy Ádám, az utószót írta Turi Tímea

Spiró György: Csirkefej
Az utószót írta Fodor Géza

Tartalom

Személyek

Első jelenet

Második jelenet

Harmadik jelenet

Negyedik jelenet

Ötödik jelenet

Hatodik jelenet

Hetedik jelenet

Nyolcadik jelenet

Kilencedik jelenet

Tizedik jelenet

Tizenegyedik jelenet

Tizenkettedik jelenet

Tizenharmadik jelenet

Tizennegyedik jelenet

Tizenötödik jelenet

Tizenhatodik jelenet

Fodor Géza: Az indulatig és tovább…

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klára

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4741 5
ISSN 2498 7514

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL