©Emily Hart 2020

Emily Hart – Az örökség

©Emily Hart 2020

Szerkesztő:

Hajdú Nikoletta

Borító:

Halasi Miklós

Kép forrása:

Arcangel

Felelős kiadó:

Book Dreams Kiadó

www.bookdreamskiado.hu

Cím: 2230 Gyömrő, Szent Imre u. 58.

Email: info@bookdreamskiado.hu

Tel: +3620/461-0685

ISBN 978-615-81505-1-4

Minden jog fenntartva!

Köszönetnyilvánítás

Először is, Neked tartozom köszönettel, kedves olvasó, amiért megtisztelsz azzal, hogy elolvasod a könyvem.

Rengeteg hálával tartozom Emesének, aki nélkül nem tartanék ott, ahol most vagyok. Sohasem tudom ezt eléggé megköszönni Neked!

Családomnak, akiktől rengeteg bíztatást és támogatást kaptam.

Lacinak, akinek élete egyetlen végigolvasott könyve az enyém volt.

De leginkább a Book Dreams Kiadó csapatának, akik valóra váltották az álmaimat.

1.RÉSZ

2015. május, Kalifornia,

Egyesült Államok

1.Fejezet

San Simeon, 2015. május 12., kedd

Annie, kedvenc tevékenységének, az olvasásnak hódolva ült a háza előtti teraszon. Egy pillanatra lehunyta a szemét és élvezte a nap melengető sugarait. Cseppet sem zavarta az egyedüllét, szerette a világtól elvonultan élni a mindennapjait.

– Khm! Miss Scott, elnézést a zavarásért – szólalt meg egy ismeretlen férfi.

– Igen? – pillantott fel hirtelen a lány, visszatérve a merengésből.

– Ajánlott levele érkezett, kisasszony. Aláírná, kérem? – nyújtotta a mappát egy tollal a férfi. Annie egy pillanatra értetlenül nézett fel rá, majd aláírta a papírt, és elvette a levelet.

– Köszönöm, viszlát, kisasszony – köszönt el a férfi mosolyogva, majd megfordult és távozott.

Annie a feladót bámulta, de valahogy az agya nem akarta felfogni, amit látott. Újra és újra el kellett olvasnia, amire elhitte, hogy a küldője a rég nem látott unokatestvére, akivel testvérként nőttek fel a családjuk birtokán, Abies Valley-ben.

Tomi? Vajon mit akarhat? – gondolta magában.

Lassan felállt, a ház felé indult, majd a nappaliba érve leült a kanapéra, és felbontotta a levelet.

Drága Hugi!

Sajnálattal tudatom veled, hogy nagynénénk, Julie néni múlt szombaton elhunyt, a temetése 17.–én lesz. A végrendelet ismertetésére ezt követően itt a birtokon kerül sor. A tartalmára való tekintettel szeretném, ha itt lennél a felolvasásakor.

Alig várom, hogy lássalak!

Tomi

Annie döbbenten meredt maga elé. Mindig is sejtette, hogy Abies Valley, a birtok, ahol felnőtt, és ahol annyi szép évet töltött el Tomival, egyszer az övé lesz. Merthogy ő az egyetlen örököse, hiszen annak idején a nagymamája így rendelkezett felette. De az, hogy ez ilyen hamar bekövetkezik, arra álmában sem gondolt volna. Vajon ő akarja-e? Vissza tud-e térni a birtokra ennyi idő után, és újra tudna-e ott élni? Hiszen anyagilag nincs rá szüksége, mert az írásból eddig is nagyon jól megélt. A tizennyolc könyv, a tizennyolc bestseller, amiket eddig megírt, nagyon jól jövedelmeztek számára. De talán most végre megtudhatja, amire régen vágyott: a birtok történetét, amit a családja oly nagyon titkolt már régóta. Most viszont szabad bejárása lesz minden helyiségbe, amit a nénikéje eddig megtiltott mindenkinek.

Talán jó alap lesz egy új könyv megírásához.

Ez felcsigázta, és halvány mosoly ült ki az arcára. Mielőtt gondolatai teljesen elvonták volna ettől a világtól, a telefon csörgésére kapta fel a fejét.

– Szia Lisa! Nem fogod elhinni mi történt! – mondta barátnőjének lelkesen, meg sem várva, hogy beleszóljon a telefonba.

– Szia, barátném! Nekem is van mesélni valóm, de az várhat. Régen hallottam a hangod ilyen lelkesnek, nagyon kíváncsivá tettél! – mosolygott Lisa a túloldalon.

A két barátnő teljesen az ellentétje volt egymásnak. Míg Annie a víz, Lisa a tűz volt, tökéletesen kiegészítve a másikat. Az elmúlt több mint tíz év alatt szinte testvérekké lettek. Lisa beszélte rá az írásra, és ő is intézte el Annie első könyvének kiadását. Azóta hivatalosan is a menedzsere lett, és twitter oldalának vezetője.

– Most írt Tomi, az unokatestvérem. Nagynénénk meghalt, és ennek értelmében rám szállt a birtok. Szóval, jelenleg egy jól termelő szőlőbirtok örökösnőjével beszélsz – húzta ki magát Annie mosolyogva.

– Julie néni, akit annyira nem kedveltetek? Ilyen hamar, hiszen még nem volt olyan idős. Elvitte a rosszindulat? – kérdezte Lisa gúnyosan. – Nem értem, Tomi miért maradt ott, ha az a nő vele is olyan elviselhetetlen volt?

– A birtok miatt, hiszen Tominak az az élete. Nem is értem, miért nem ő örökölte, hiszen úgy lett volna igazságos.

– A nagymamádnak biztos megvolt rá az oka, hogy így végrendelkezett. Nem csodálom, hogy így fel vagy csigázva, hiszen most végre kiderülnek a titkok. Remélem, azért meghívsz majd engem is? – kérdezte Lisa, de a választ maga is jól tudta. – Mikor indulsz?

– Szombaton lesz a temetés, szerintem pénteken már odamegyek. Eljössz velem?

– Én sajnos csak szombaton tudok menni, még leköt a munka. Tudod, kedvenc írónőm új könyvének a kiadását szervezem, ez most minden időmet elveszi. Szombaton délután ott leszek, itt van Bel Air tőlem nem messze. Oda fogok találni.

– Oké, akkor találkozunk. Vigyázz magadra! – köszönt el Annie.

– Szia, drága! – válaszolta Lisa, majd bontotta a vonalat.

Annie még mindig nem nagyon tudott magához térni, kavarogtak a fejében a gondolatok.

Vajon mit hoz majd ez az új helyzet Tomival?

Régen elválaszthatatlanok voltak, de az elmúlt két évben, amióta nem járt a birtokon, nem nagyon tartották a kapcsolatot. Bár sokszor gondolt a férfira, de a vágy az egyedüllétre mindig legyőzte őt. Kerülte a társaságot, amióta megtörtént az, amiről csak Lisa-val tudott beszélni. Ami megpecsételte az életét, és amiért az elvonulást választotta. Pedig milyen szép lenne, ha Mike most itt lenne, és együtt térhetnének vissza a birtokra, a birtokukra, és élhetnének boldogan. Azon a végzetes napon minden eldőlt, amikor Mike hozzá igyekezett éjszaka, de már sohasem ért oda. Az autója defektet kapott a szerpentinen, majd kormányozhatatlanná vált, és lecsúszott a domboldalon. Ennek már több mint két éve, de Annie azóta sem tudott más férfira nézni, magányosan teltek napjai. Egyedül Lisa-val tartotta napi szinten a kapcsolatot, a rajongóival is csak azon az évente egyszer megszervezett dedikáláson találkozott, amire a barátnője nagy nehezen rá tudta beszélni. Lassan elfogytak mellőle az emberek, de akkoriban ezt nem bánta. Csak Mike-ra tudott gondolni, és arra a közös boldog jövőre, ami vele együtt a szakadékba zuhant.

A délután hamar elmúlt, és hiába próbálkozott, az olvasásra sem tudott koncentrálni. Hiszen a gondolatai egyedül a birtok és a gyerekkora körül jártak. És a titok körül, ami már évek óta foglalkoztatta:

Mi Abies Valley igazi története?

Vacsorázni sem volt kedve, de ez nem először fordult elő vele, ahogy nem is utoljára. Sohasem szeretett enni, haszontalan időtöltésnek gondolta, miközben annyi jó könyvet lehet elolvasni, vagy éppen megírni. Zuhanyozás után még egyszer megpróbálkozott az olvasással, de most sem tudott rá figyelni. A tévénézés sohasem volt a kedvenc időtöltése, mert szerette a saját fantáziáját használni, nem pedig más elgondolásból megközelíteni a dolgokat. De most a figyelme nem a könyveken járt, hanem egy ódon ház körül. Egy házon, ami nem illett bele Bel Air luxus és modern környezetébe, hiszen a ház stílusa Dél-Franciaország stílusát tükrözte. A hatalmas ablakaival, az ablaktáblákkal, könyvtár-, és dolgozószobával és rengeteg natúr fával, gyönyörű, régi stílusú ház volt. Széles lépcsősor vezetett az emeletre, ahol a szobák sorakoztak régies, letisztult stílusban berendezve. Annie mindig úgy érezte, mintha a múlt egy darabja maradt volna ott, mintha csak megállt volna az idő. Szándékosan, vagy véletlenül volt így, arra sohasem kapott választ.

Felkelt az ágyból, az ablakhoz ment, és szélesre nyitotta azt. Becsukta a szemét, mélyet lélegzett a sós levegőből, majd hallgatta az óceán hullámzását. Bár látni nem lehetett a házból, de éjjel a hullámok hangjai odáig elhallatszottak. Eszébe jutott, mennyi éjszakát töltött ott az ablaknál, hallgatva a víz morajlását, ahogy hangosan, mélyen benyúlnak a partra, majd visszahúzódnak a végtelenbe.

2. Fejezet

Abies Valley, Bel Air, 2015. május 13., szerda

Tom Carter az íróasztalánál ült és a birtok papírjait készítette elő húgának, akit már évek óta nem látott. Noha vágyott az újabb találkozóra, de azért egy kicsit tartott is tőle.

Vajon milyen lesz most a lány? Még mindig szomorú, vagy már kiheverte a barátja elvesztését? Mennyit változhatott az évek során? Egyáltalán eljön–e? A levelet már biztosan megkapta, de még nem telefonált, hogy jönne.

Izgatott volt, hiszen húgaként szerette, mindannak ellenére, hogy évek teltek el, amióta utoljára beszéltek. A tragédia után teljesen bezárkózott, és a bátyjával sem akart beszélni. Még Tomi is csak Lisa-tól tudott érdeklődni felőle. Gondolatait kopogtatás zavarta meg.

– Tessék! – szólt ki.

Az ajtó óvatosan kinyílt, és egy barna hajú lány lépett a szobába.

– Bocsásson meg, uram, tudom, hogy nem szereti, ha munka közben zavarják...

– Semmi baj, mondjad csak – vágott közbe a férfi.

– Miss Scott telefonált, pénteken délelőtt érkezik.

– A vezetékes telefonon hívott? – vonta össze a szemöldökét Tomi a lány bólintására – Értem, köszönöm Sarah. Készítsd elő Annie régi szobáját. Te fogsz róla személyesen gondoskodni, bármilyen kérése legyen, teljesítsd, hiszen szombattól ő lesz a ház úrnője. Minden, ami itt van, az övé. – mutatott körbe a férfi.

– Értem, uram, ahogy óhajtja – felelte Sarah, majd elhagyta a szobát.

Szóval eljön! Végre itt lesz, és újra láthatom! – derítette a gondolat jobb kedvre Tomit, de közben ott motoszkált benne az a rossz érzés, hogy vajon minden olyan lesz-e, mint régen.

Egyáltalán lehetséges-e?

Az előtte tornyosuló iratokra nézett. Sohasem szerette a papírmunkát, a kétkezi dolgokhoz értett igazán. Szüretelni, metszeni, bort készíteni, ha szükséges volt autót is szerelt, vagy a gépeket a birtokon. A papírokat nem, de most mégis rendbe kellett raknia, hiszen mindent át kell adnia a húgának. Ő az örökös, a ház és a birtok tulajdonosa lesz. Tomi, bár szerette a birtokot, de mégsem volt féltékeny a húgára. Tudta, hogy minden jó kezekbe fog kerülni, és úgyis felajánlja majd a segítségét a lánynak, akit biztos, hogy először majd a család titkainak a kiderítése fog érdekelni, amit a szüleik és nagyszüleik úgy rejtegettek. A kíváncsiság őt is hajtotta, de sohasem annyira, mint a húgát. Azzal is tisztában volt, hogyha most Annie rájön valamire, akkor az ő kíváncsisága is ki lesz elégítve. Hiszen a lány addig úgysem fog nyugodni, amíg mindent meg nem tud majd az őseiről, és persze meg is írja azt.

Egy újabb bestseller van kilátásban – mosolyogva nyugtázta a gondolatait Tomi, aki nagyon büszke volt a húga sikereire.

Végre nyúlt volna az első papírért a kupac tetején, amikor a mobilja csörgése zavarta meg.

– Helló, kedves barátom. Na, hogy ment a válás? Elrendeztetek mindent? – szólt bele a telefonba.

– Szia Tomi – hallatszott egy mély sóhaj a vonal túlvégéről. – Igen, elrendeztünk mindent.

– Fel a fejjel Brian, lesz ez még jobb is. Az a nő meg sem érdemelt téged – próbálta bíztatni a barátját a férfi.

– Már mindegy – válaszolta Brian, majd kisebb szünetet tartott. – Áll még az ajánlatod? – kérdezte végül.

– Hogyne állna! Akkor jössz, amikor akarsz, addig maradsz, ameddig szeretnél. Annie pénteken délelőtt érkezik, és biztos vagyok benne, nem fogja zavarni, hogy itt vagy.

– Elrendezem a dolgaimat, és szombaton délelőtt tudok érkezni.

– Szombaton délelőtt a temetőben leszünk, akkor helyezzük örök nyugalomra a nagynénémet. Gyere oda, és majd együtt visszajövünk a birtokra. Az ügyvéddel is ott találkozunk – mondta Tomi.

– Oké, akkor ott találkozunk. Remélem, tényleg nem fogok zavarni, nem igazán vagyok beszédes kedvemben – mentegetőzött Brian.

– Ugyan, kedves barátom, minden rendben lesz. Annie sem szereti a kényszerű beszélgetéseket, és tudod, hogy én sem. Hidd el, mire hazamész, már egy új ember leszel, ezt garantálom neked – viccelődött Tomi. – Ha ez a tavalyi termésembe kerül, ám legyen, feláldozom azt is.

– Örömmel hallom, hogy nem viselt meg a nagynénéd halála – mosolyodott el Brian. – A szavadon foglak majd, hiszen mindig is szerettem a boraidat. Akkor szombaton a temetőben, de addig se csapolgasd a készletet, mert nem lesz mit átadnod a húgodnak.

– Nem kell engem féltened – nevetett fel Tomi.

– Majd találkozunk – köszönt el Brian.

– Szombaton várlak – válaszolta, majd bontotta a vonalat Tomi.

Újra megtelik a ház élettel. Vagy mégsem? – gondolkodott el a férfi.

Hiszen Annie-nek pár éve halt meg a barátja, Brian válását pedig most mondták ki. Két összetört szívű ember jön, akikben jelenleg nem sok élet van, bár tudta, hogy tartani fogják magukat. Mindkettő viszontlátásának nagyon örült, ezért már alig várta a hétvégét, ami nemsokára itt is lesz. Ő viszont, még semmit sem haladt a papírmunkával.

3. Fejezet

Abies Valley, 2015. május 15., péntek

A hét hátralevő részében Annie gondolatai az utazás körül jártak, már az írásra sem igazán tudott koncentrálni. Abies Valley, ez vízhangzott a fejében. Na meg az, hogy milyen ruhát csomagoljon. Bel Air meleg, sokkal melegebb, mint San Simeon.

Vajon mit visel egy szőlőbirtok tulajdonosa?

Amint ez eszébe jutott, egyből ostobaságnak is tartotta, hiszen mit is számít? Sohasem fordított túl nagy gondot a ruhatárára. Szerette a baseball sapkákat, melegítőt, farmert, az egyszerű pólókat és rövid nadrágokat. Persze, voltak elegánsabb ruhái is, de leginkább kényelmes darabokat hordott. Szekrényében a sportcipők foglaltak előkelő helyet, az alkalmi magas sarkúakkal ellentétben. Az utazótáskában is inkább ezek a darabok kaptak helyet. Meg aztán Los Angeles ott van a közelben, bármikor átmehet vásárolni, amit persze ő nem szeretett. Lisa viszont annál inkább, ezért pontosan tudta, hogy nem úszhatja meg. És különben is, ki tudja meddig marad, hiszen még amúgy sem döntötte el, hogy hol is akarja ezután leélni az életét.

Péntek reggel korán kelt, már hajnalban lezuhanyozott, farmert, pólót, sportcipőt húzott, majd nézte az eredményt a tükörben. Nőiesen telt alkata sohasem tetszett neki, mindig vékony szeretett volna lenni. Ámde neki az élet telt melleket, vékony derekat, hosszú lábakat adott. Százhatvannyolc centijével pont átlagosnak számított. Hosszú barna, enyhén hullámos haját copfba kötötte, majd a fejére húzta fekete baseball sapkáját. Eszébe jutott Tomi, aki nemsokára újra látni fogja őt, de a mosolyt, amit a fivére annyira szeretett Annie arcán, azt már nem, mert az már régen megfakult. Remélte, hogy a férfi nem fog rá neheztelni, amiért az ő társaságát is kerülte az elmúlt évek alatt. Emiatt kicsit ideges is volt.

Bezárta az ajtót és egy pillanatra olyan érzése támadt, hogy egyhamar nem fogja újra kinyitni. A csomagtartóba rakta a bőröndjét, a laptopját a hátsó ülésre a kézi táskájával együtt, majd bepattan a kocsiba, és indított. Nagyon szeretett vezetni, mindig megnyugtatta, amikor a gázpedált nyomta, mert felszabadultnak érezte magát közben. Elindította a kedvenc válogatás albumát, és átadta magát a vezetés örömeinek. Négy órán keresztül élvezhette is ezt az érzést.

Bel Air határát átlépve már nagyon ismerős volt a környék. A fák, az út, a házak, semmi sem változott, minden olyan volt, mint az emlékeiben. Bár, már régen járt erre utoljára, de csukott szemmel is meg tudta volna tenni az utat. Ahogy az autója falta a mérföldeket, egyre jobban görcsbe rándult a gyomra. Amint befordult az ismerős kapun, ahonnét a ház már csak egy mérföldre volt, még nyugtalanabb lett. Mit mondjon majd Tominak? Szabadkozzon, vagy az már teljesen felesleges? A levele olyan hivatalos és távolságtartó volt, eszerint haragszik. Kellemetlen lesz az újbóli találkozás, ezért felesleges volt ennyi ruhát hoznia, mert így úgysem marad sokáig. Az egy mérföld egy pillanat alatt elfogyott, és már ott gurult a ház előtt a parkolóban.

Minden ugyanolyan, mint régen – gondolta magában, miközben leparkolt. A fák, a ház, a hatalmas bejárat, és Tomi az ajtóban. Igen, ott állt, ahogy régen is, amikor még ő is itt lakott, és az érkezését várta. Kikapcsolta a biztonsági övet, mély lélegzetet vett, majd kiszállt az autóból. A férfi elindult felé.

– ’99-es Pontiac Grand Am. Meglepődtem volna, ha egy Prius-szal jössz – mosolygott kedvesen a férfi, majd hozzálépett és megölelte. – Jaj, hugi, annyira hiányoztál...

Annie először meglepődött, majd átadta magát az ölelésnek. Jólesett neki, és nem akart ellene tiltakozni, pedig általában nem szerette, ha megölelik.

– Szia Tomi – nyomta az arcát a férfi vállának –, hogy vagy?

– Most, hogy végre láthatlak, hogyan is lehetnék? Remekül! – eltolta magától a lányt, majd végignézett rajta – Eszel te rendesen? Hülye kérdés, sosem ettél rendesen, teljesen el fogsz fogyni. Most, hogy itt vagy, nem fogom hagyni. Jól nézel ki, mint mindig, pár hónap, és a kedvenc mosolyom újra ott lesz az arcodon, majd teszünk róla! – mosolygott a férfi bátorítóan.

– Azt hittem, haragszol rám – mondta bűntudatosan Annie, miközben a bátyja szemébe nézett, hogy láthassa a reakcióját.

– Hogyne haragudnék, majd később a térdemre fektetlek, és el is fenekellek ez miatt, húgocskám – válaszolta nevetve. – Sőt, vérig is vagyok sértve, hogy így elhanyagoltál, de úgy döntöttem, adok egy új esélyt, hogy ezt rendbe hozd.

Annie elmosolyodott, ennek a férfinak még a nagyképűség is jól állt. Igazi sármőr volt már régen is, meg sem kellett szólalnia, és a lányokat már le is vette a lábukról. Szőkésbarna haja és mélykék szemei minden lányt megbabonázott. Az évek alatt pedig az alkata is megnyerően férfias lett.

– Hogy állsz a csajokkal? Az elmúlt években mennyi lány bugyiját beszélted le, és hány szívet törtél darabokra? – incselkedett vele felszabadultan Annie, mintha az idő, amit egymás nélkül töltöttek, nem is létezett volna.

– Nem is értem, miről beszélsz... – vakarta meg a tarkóját Tomi –, de menjünk be, ne álljunk itt.

Kivették a csomagokat az autóból, majd a ház felé indultak.

– A régi szobádat készíttettem elő, remélem, megfelel a kisvárosi igényeidnek. Viszont, mivel holnaptól ez a te házad, ott alszol, ahol szeretnél. Akár minden éjjel más szobában, vagy a szénában, ahogy tetszik – villantott egy széles mosolyt a lányra.

– Jaj, ne, hát még most sem felejtetted el?

– Hogy felejthetném el? Életemben nem nevettem akkorát, tele volt szénával a hajad – merült el a gyerekkori emlékekben a férfi. – Na, de így jár, aki a csillagokat akarja nézni. – közelebb hajolt a lány füléhez. – Legközelebb, ajánlom a mezőt egy pokróccal.

– Utállak – felelte Annie, majd próbált durcás arcot vágni.

– Na, persze, és ezt majd pont elhiszem – élcelődött nevetve Tomi.

Amikor a szobához értek, a férfi kinyitotta az ajtót, és egy pillanat alatt megrohanták az emlékek Annie-t. Megállt, és körbejártatta a tekintetét a helyiségben.

Itt is minden olyan, mint régen – gondolta, majd összerezzent, amikor megérezte a bátyja érintését a vállán.

– Jól vagy? – kérdezte tőle aggódva Tomi. – Választhatsz másik szobát is, ha szeretnél, csak arra gondoltam….

– Tökéletes lesz, köszönöm – vágott közbe a lány. – De nem válaszoltál a kérdésemre, mi a helyzet a lányokkal?

Tomi egy pillanatra elhallgatott, és csak nézte a húga arcát, az elmúlt évek nyomait keresve rajta. Egy napot sem öregedett, huszonhatnak nézett ki, pedig júliusban betölti a harminchármat. Csak a megfakult mosolya és a semmibe merengő tekintete árulta el, hogy ez a lány miken is ment végig. Sokszor gondolta az évek alatt, hogy felkeresi, de ismerte Annie-t. Tudta, hogy olyanra nem veheti rá, amit ő maga ne akarna. Ezért hagyta, hogy egyedül tegye magát túl Mike elvesztésén, és ha majd készen lesz rá, ő ott lesz neki újra.

– Szóval? – zökkentette vissza Annie hangja a gondolataiból.

Tomi mélyet sóhajtott.

– Pár éve ért véget egy kétéves kapcsolatom, most egyedül vagyok – felelte halkan.

– Mi történt? – tette fel a kérdést hirtelen Annie, de azonnal meg is bánta, mert látta a férfi arcán, hogy nem szívesen gondol vissza rá.

– Egy másik fickó többet tudott neki nyújtani, mint én – válaszolta, miközben még mindig Annie arcát fürkészte, de a gondolatai láthatóan máshol jártak.

– Sajnálom, elképzelni sem tudom, hogy mivel adhatott többet, mint amit te nyújtottál neki. Hiszen jól ismerlek, tudom, hogy bánsz a nőkkel.

– Már nem számít – mosolyodott el hirtelen a férfi. – Segítsek kipakolni, vagy szóljak az egyik alkalmazottnak? Nem vagy éhes? Mit szeretnél?

– Kipakolok egyedül, köszönöm. Aztán ehetnénk valamit, ha nem tartalak fel.

– Örülök, hogy itt vagy – mondta Tomi mosolyogva.

Várt egy pillanatot a lányt figyelve, majd kiment a szobából.

Annie még alig fogta fel, hogy ott van. Az ablakhoz lépett, ami szélesre volt tárva. A függönyök lebegtek a lágy szélben, és a természet friss illata töltötte meg a szobát. Kinézett az ablakon, majd örömmel nyugtázta, hogy igen, itt is ugyanolyan minden, mint régen. A táj a szeme előtt, mintha eleven lett volna, ahogy a bárányfelhők árnyékot vetettek a domboldalra, és a fák lombkoronáira. Annie már kezdte elfelejteni, hogy milyen csodálatos is ez a vidék, milyen megnyugtató, és végre újra élvezheti, ameddig csak akarja. Hiszen mindez egyedül az övé lett. Kicsit lelkiismeret-furdalása volt, mert ez leginkább Tomi otthona, de annak nagyon örült, hogy a férfi ekkora szeretettel fogadta őt. Olyan volt vele, mint valaha. Most már bánta, hogy így elfordult tőle, hiszen ki tudja, min ment végig az elmúlt évek alatt, és szüksége volt-e rá, de ő nem volt itt neki. Remélte, hogy talán még rendbe hozhatják a kapcsolatukat, hiszen a bátyja is ezt akarja, és most már ő is nagyon szeretné.

Gyorsan kipakolta a ruháit a szekrénybe, a tisztálkodó szereit a fürdőszobába, és a laptopját az asztalra, mindennek megvolt a maga helye. Most teljesen úgy érezte, hogy hazatért. Annyi évnyi távollét után, mintha a ház, a bútorok, mind-mind csak őt várták volna, és készültek a visszatérésére. Most már minden a helyére került, illetve majdnem minden. Visszasietett a táskájához, amit a szekrényben hagyott, és kivett belőle egy képet, ami a társa volt az elmúlt évek alatt. Az éjjeliszekrényén volt a fő helye, hogy őrizze az álmát. A fénykép, amelyen még Tomi kedvenc mosolya volt, és Mike, akiből már csak a közös emlékek maradtak, amit ez a kép is őrzött. Most, hogy a legfontosabb is a helyére került, Annie elhagyta a szobáját, hogy a bátyja keresésére induljon.

Végigment a folyosón a faragott, vastag szobaajtók előtt, majd le a lépcsőn, ujjaival végigsimítva a korláton. Ez is fából volt, mint szinte minden a házban. A lépcsőn vörös szőnyeg futott felfelé, vagy inkább lefelé. Ahogy a nagyapja mondta régen: ez attól függ, hogy érkezel-e vagy távozol éppen.

Ez a kis emlék mosolyt csalt az arcára.

A lépcső alján jobbra fordult a nappali felé, de a férfi nem volt ott. A régi bútorok viszont ott sorakoztak, senki sem mozdította el őket. Úgy álltak ott sorban, mintha csak a visszatérő kedves ismerősre várnának. A kanapé, a sötétre pácolt asztal és szekrény, a régi zongora, amin Tomi annyit játszott neki, és ő úgy szerette hallgatni. Annie sohasem tudott zongorázni, de ennek ellenére szerette a hangját, és Tomi csodálatosan játszott. Ráhajtotta a fejét a fivére vállára, becsukta a szemét, és már egy másik világban volt. Lassan végigsimította a lecsukott fedelet, és becsukta a szemét, hogy előhívja a régi emlékeket, ami most, itt ebben a szalonban, nem is volt olyan nehéz. A távolból egy ismerős hang húzta vissza.

– Minden úgy van, mint régen – mondta alig hallhatóan Tomi.

Annie hirtelen nem tudta eldönteni, hogy ez kérdés volt, vagy kijelentés. A férfira pillantott, aki az ajtónak támaszkodva állt, és onnan fürkészte a lányt. Lenyűgözően kék szemeiből most sem tudott kiolvasni semmit.

– Eszünk? Éhes vagyok – mondta végül Annie.

– Hogy mondod? – kérdezett vissza a férfi, mintha a síri csendben nem hallotta volna tisztán.

Annie félmosolyra húzta a száját, majd a bátyja elé lépett.

– Szükséged van a kalóriákra neked is, ahogy látom, valami erőt kell adjon a konditeremben. – Majd kifelé menet pajkosan megütögette a férfi lapos hasát.

Tomi követte őt az ebédlőbe, ahol már várta őket a megterített asztal. Gyorsan bemutatta Annie-t az ott álló lánynak, aki a személyes szobalánya lesz.

– Ő Sarah, az a dolga, hogy minden kívánságod teljesítse. A személyzet többi tagját majd ebéd után megismerheted. De most végre enned kell, mert még teljesen elfogysz nekem – mosolygott pajkosan.

Miután megették az eléjük tett húst, krumplit és salátát, Tomi bemutatta a személyzet többi tagját is. Utána elindultak lesétálni az ebédet a parkban.

– Még megvan ez a lugas? Hogy szerettem itt sétálni, és olvasni a padon a túloldalon. Az is megvan még? – lelkendezett Annie.

– Hogyne lenne, még az is rajta van, amit rávéstél. Egyszer felújíttattam egy barátommal, de annyira tetszett neki a felirat, hogy meghagyta rajta – mesélte a férfi. – Amúgy, ez a barátom nemsokára meglátogat, és itt lesz velünk pár hetet. Remélem, nem baj.

– Nem, dehogy! Lehet, hogy hivatalosan én örököltem a birtokot, de ez a te otthonod is, és azt csinálsz, amit csak szeretnél. Remélem, ez nem fog közénk állni – nézett Tomi kék szemeibe kérdőn Annie, amiben most örömet vélt felfedezni. Látszott rajta, hogy a lány szavai megnyugtatták.

– Köszönöm, Annie. Örömmel látom, hogy semmit sem változtál. Tényleg nagyon örülök, hogy itt vagy, és biztosíthatlak, hogy mindenben számíthatsz a segítségemre, ugye tudod?

– Tudom – mondta Annie alig hallhatóan. – Amúgy, nekem is jön egy barátnőm holnap a temetés után. Remélem, nem baj?

– Ajaj, ennyi gyönyörű és fiatal nő körülöttem, nem is tudom, hogy élem túl! – mosolyodott el Tomi.

– Nem is mondtam, hogy gyönyörű és fiatal, miből gondoltad? – incselkedett a lány.

– Mert gondolom, Lisa barátnődről beszélsz. Habár nem voltál itt, a munkásságodat figyelemmel kísértem. A kedvenc írónőm könyvei a könyvtárban is megtalálhatóak, a legértékesebb első kiadású könyvritkaságok között. Lisa barátnőd küldte nekem, miután írtam neked a twitter oldaladon, amiről kiderült, hogy ő vezeti. Merthogy az én húgom még mindig analóg egy digitális világban, és nem szereti az internetet – nevetett fel hangosan.

– Egy szóval sem említette Lisa – felelte Annie komolyan.

– Én kértem tőle. Amúgy már alig várom, hogy végre személyesen is láthassam. Mindig nagyon segítőkész volt, ha felőled érdeklődtem.

A délután hátralevő részét egymás társaságban töltötték. Tomi körbevezette Annie-t a birtokon, és közben a régi szép emlékeket idézték fel. Sokat nevettek, ahogy egy-egy viccesebb történet is eszükbe jutott. A birtok hatalmas volt, és az emlékekből sem tudtak kifogyni. Tomi mesélt neki a szőlőkről, a borokról, a pezsgőkről. A pincében néhányat meg is kóstoltak, így a hangulat még kellemesebb lett. Kissé bódultan járták végig a karámot is, ahol a lovakat tartották, és Tominak persze újra eszébe jutott Annie ott töltött éjszakája, amikor egy köteg szénával a hajában tért vissza reggel. Persze, ismét jót nevettek rajta.

– Jól van már, csak tizenhat voltam, és különben is, te lusta voltál velem tartani – mondta Annie nevetve.

– Nem baj, az a reggeli látvány mindent megért. Kár, hogy akkor még nem volt mobiltelefon, hogy lefényképezhettem volna – nevetett vissza a lányra.

Lassan rájuk esteledett, így visszamentek a házba vacsorázni. Utána Tominak volt még egy kis munkája, ezért magára hagyta a húgát. Annie a szobájába ment, és bekapcsolta a laptopját. Gondolta, ennyi esemény után lesz ihlete írni valamit, de most annyi minden volt a fejében, hogy hirtelen eluralkodott rajta a fáradtság. Lezuhanyozott, majd az ágyába bújt, hogy olvasson egy kicsit, de könyvvel a kezében elnyomta az álom.

4. Fejezet

Eljött a temetés napja. Annie a csicsergő madarakra ébredt, mivel nyitva felejtette az ablakot éjszakára. Nagyot nyújtózkodott, kipattant az ágyból, és az ablakhoz ment. Gyönyörű volt az ébredő táj, jólesett végignézni rajta. Amúgy is imádta a természetet és a napsütést, ennél többet most nem is kívánhatott. Aztán eszébe jutott a temetés, nem volt hozzá sok kedve. Igazából nem kedvelte a nagynénjét, aki elég magának való nő volt. Sohasem ment férjhez, de bárkit ki tudott arról oktatni, hogyan is éljék az életüket. Annie tiszteletből sohasem beszélt vissza, de mindig próbálta kerülni a társaságát. Gyerekkorában, amíg élt az anyja, Valerie, mindig helyre rakta a nővérét, hogy ne szóljon bele Tomi és Annie életébe. Julie volt a legidősebb testvér, majd Valerie, és végül Tomi édesanyja, Emily. Julie néni az üzlethez nagyon értett, de az emberekhez annál kevésbé. Emily maga volt a tűz, lobbanékony természetével hamar kivívta legidősebb nővére ellenszenvét, és dacolva vele, alig tizennyolc évesen összeköltözött egy férfival, aki, miután a lány terhes lett, hátat fordított nekik. Sem róla, sem a gyermekéről nem akart tudomást venni. Valerie-hez költözött, mert Julie-t és a szónoklatait nem akarta hallgatni. Majd, miután belehalt a szülésbe, Valerie magához vette Tomit, és sajátjaként nevelte fel. Nem sokkal később Annie édesapja, Robert, leukémiás lett, és egy éven belül meg is halt. Valerie a temetés után visszaköltözött a gyerekekkel, a hároméves Annie-vel, és az öt éves Tomival a családi birtokra, azt remélve, hogy nővérétől segítséget kaphat. Ám Julie csak a szőlővel, a borral, na meg a pénzszerzéssel volt elfoglalva. A birtok virágzott és anyagi biztonságot nyújtott, de a bevételből a ház rendben tartására nem igazán fordított, ezért az évek alatt lassan leromlott az állapota. De miután Tomi megszerezte az építészmérnöki diplomát, szépen lassan rendbe hozta. És a férfi meglehetősen jó munkát végzett. De igazság szerint a borászat mindig is jobban érdekelte, ezért a birtokon töltött évek alatt mindenbe belekóstolt: a sofőrrel autót szerelt, a lovászoktól lovagolni tanult, de szőlőt metszeni és bort készíteni is tudott. Egész életében a birtokon élt, és soha nem is vágyott el onnét.

Annie-t viszont a történelem és az irodalom foglalkoztatta. Egy program keretén belül még Európát is bejárta. Lehetősége nyílt rá, hogy egyik kedvenc írója, Jane Austen könyveiben szereplő helyszíneket is megtekintse. Ezen az úton ismerte meg Lisa-t, akivel egyből a legjobb barátnők lettek. Angliában tartózkodása alatt kapta a hírt, hogy édesanyját ledobta a ló, és belehalt a sérüléseibe. Annie ekkor csak huszonegy éves volt. Azonnal haza utazott, de a birtokra már nem költözött vissza, inkább lakást bérelt Lisa-val Los Angeles-ben. Barátnője noszogatására, hogy fájdalmát feldolgozza, írni kezdett. És Lisa minden követ megmozgatott, felhasználta ismeretségét is, hogy segítsen a kiadásban. Pár év múlva, immár sikeres szerzőként, Annie egy dedikáláson találkozott Mike-kal. Szinte azonnal egymásba szerettek, és már egy párként sokszor tettek látogatást Tominál, a birtokon. Aminek a bátyja nagyon örült, hiszen ő a nyugodt vidéki életet részesítette előnyben, ezért nem igazán járt be a belvárosba. Ebből kifolyólag Lisa-t sohasem ismerhette meg.

Lisa tipikus nagyvárosi lány volt, imádta a nyüzsgő életet. Amikor Annie és Mike San Simeon-ban vett magának házat, nagyon elkeseredett, hogy barátnőjével már nem találkozhat mindennap. Annie nem nagyon járt vissza az angyalok városába, mert jobban kedvelte a nyugodtabb hétköznapokat, de Lisa annál többet látogatta meg vidéken, ahol családtagként fogadták őt. Mike halála után Annie már nem mozdult ki többet San Simeon-ból. Tomihoz sem jött el, és lassan a telefonhívások is elmaradtak, amíg teljesen meg nem szűntek másfél évvel ezelőtt. De Lisa nem hagyta magát lerázni, ezért tovább bíztatta Annie-t, hogy folytassa az írást, és írja ki magából azt a sok fájdalmat, ami benne van. Ezek után, több sikerlistás könyv is kikerült a kezei közül, amiket a legnagyobb példányszámban értékesítettek. Az ezekből befolyt összeg anyagilag megalapozta jövőjét, de megnyugvást nem hozott a szívébe. A Tomival való találkozás most feldobta, örült, hogy itt van, és végre hazatért. Ezenkívül remélte, hogy talán minden olyan lesz, mint régen, amikor még gondtalan gyerekek voltak.

A zuhany kitörölte a fejéből a rossz emlékeket, és már csak a terveire gondolt. Arra, hogy a temetés után felmegy a nénikéje által tiltott padlásra, és megnézi milyen évszázados titkokat rejtettek oda, amikről neki sohasem szabadott tudnia.

Felhúzta a temetésre szánt sötét ceruzaszoknyáját, ami hangsúlyozta hosszú lábait, hozzá fehér inget vett, ami derékban szűkített volt, kiemelve telt kebleit és vékony derekát. Megfésülte hullámos haját, felvette magas sarkú szandálját, és elindult az ebédlő felé.

Sarah várta az ajtóban.

– Az úr a nyári étkezőben várja önt, kisasszony – mondta lesütött szemekkel a fiatal, feltűnően csinos lány, akinek hosszú fekete haja és vékony alkata volt.

– Köszönöm, Sarah – mosolygott rá Annie, hogy oldja a lány feszültségét, majd a nyári étkező felé vette az irányt. Ez sem volt más, mint az emlékeiben. Körben a plafontól a padlóig ablakok sokasága biztosította, hogy a nap sugarai akadálytalanul tölthessék meg a szobát, így fényben úsztatva az egész helyiséget. Túlságosan meleg mégsem volt odabent. Közepén egy körasztal volt, székekkel, de a ház eleganciájába, és régi stílusába, tökéletesen beleillett.

– Jó reggelt, hugi. Nagyon csinos vagy, bár Julie nénikénknek más lenne erről a véleménye – mosolygott kedvesen Tomi. – Jól aludtál?

– Még jó, hogy már nem kell meghallgatnom – mosolygott vissza a lány. – Igen, nagyon jól, és kipihenten ébredtem. Már el is felejtettem, milyen a vidéki friss levegő.

– A város közepén – nevetett fel a férfi.

Annie leült az asztalhoz, amikor Sarah lépett be a szobába.

– Az úr mondta, kisasszony, hogy nem iszik kávét. Hozhatok esetleg narancslevet?

– Igen, köszönöm, és egy sonkás szendvicset kérnék. – Majd Tomira nézett. – Mikor jön az ügyvéd?

– A temetőben találkozunk vele, velünk jön vissza a birtokra – válaszolta, majd a kávéjába kortyolt. – Sohasem tudtam megérteni, hogy tudsz életben maradni kávé nélkül. – Közben a csészéjébe mosolygott, de a szeme sarkából a lányt figyelte.

– Szeretem az illatát, de engem a zuhany tart életben. Zuhany reggel és este. Meghalnék, ha nem tusolhatnék, amikor csak akarok. Egyébként a barátod mikor érkezik?

– Brian? A temetőbe jön, ott találkozunk vele – felelte Tomi, miközben a telefonjára pillantott. – Most el kell intéznem pár hívást, nem baj, ha magadra hagylak?

– Dehogy, később megkereslek.

– A dolgozó szobában leszek – válaszolta a férfi, majd felállt és elhagyta a helyiséget. Ekkor érkezett meg Sarah a sonkás szendviccsel.

– Hozhatok még valamit, kisasszony? – kérdezte.

– Nem, köszönöm – mosolygott rá Annie, amitől a lány feszültsége is enyhülni látszott. Bólintott, majd elhagyta a szobát.

Annie-t kicsit bántotta a szobalány feszélyezettsége, mivel nem adott rá okot, hogy féljen tőle, de talán majd idővel megenyhül.

Reggeli után megkereste Tomit, majd a férfi kocsijával a temetőbe indultak. Útközben nem sokat beszélgettek, mindketten a gondolataikba voltak merülve. Annie a tájban gyönyörködött, miközben áthajtottak a városon. Minden olyan volt, mintha az elmúlt pár rossz év meg sem történt volna. Egy pillanatra azt is elfelejtette, hogy a temetés után mennyire meg fog változni az élete.

A temetőbe érve látta, hogy már összegyűltek az emberek a szertartásra. Tomi mindent a kezében tartott, beszélt a pappal, üdvözölte az ismerősöket és a barátokat. Annie csak követte őt, és hagyta, hogy minden úgy legyen, ahogy a bátyja gondolja. Lassan körbenézett az emberek között és egy fa alatt meglátott egy férfit, ahogy őket figyeli. Fekete nadrágot viselt, hozzáillő zakóval, az ing a nyakánál nem volt teljesen begombolva, nyakkendő sem volt rajta. Alkata az átlagosnál kissé vékonyabb volt, és sugárzott belőle a férfiasság. Kora megközelítőleg negyven év alatt lehetett. Annyira megnyerő volt a külseje, hogy kényszerítenie kellett magát, hogy elfordítsa a tekintetét. Nem is értette, mi történt vele. Azon gondolkodott, vajon ki lehet és honnét ismerheti az ő elhunyt nénikéjét?

Tomi hangja zökkentette vissza a valóságba.

– Gyere hugi, kezdődik a szertartás – átkarolta a lány vállát, és a sírnál lévő székekhez vezette. Megvárta, amíg leül, majd ő is helyet foglalt.

Körülbelül fél órás volt a pap beszéde, aztán leeresztették a koporsót, majd a szertartás végén mindenki kifejezte nekik a részvétét. Annie azon gondolkodott, hogy valóban ennyien szerették-e a nénikéjét, vagy csak az illem beszél belőlük. Sok embernek adott ugyan munkát a birtok, de Julie néni fizetés terén nem volt bőkezűnek mondható. Erről, és még mennyi mindenről kell majd Tomival beszélnie. Gondolatait egy hang zavarta meg.

– Mr. Carter, üdvözlöm – nyújtott kezet a férfi.

– Mr. Palmer – fogadta el a felé nyújtott kezet Tomi – bemutatom a húgomat, Miss Annie Scott.

– Nagyon örvendek, kisasszony. Sajnálom, hogy ilyen körülmények között kellett találkoznunk.

– Üdvözlöm – fogott kezet az ügyvéddel Annie.

Tomi átvette a beszélgetés fonalát.

– Elhozta a papírokat, ügyvéd úr?

– Igen, uram, minden elő van készítve – válaszolta. – Az autónál várom önöket, nem akarok zavarni.

– Köszönöm – bólintott Tomi, majd, amikor a férfi hallótávolságon kívülre ért, Annie felé fordult. – Fogadjunk, hogy nem az eseted. – mosolygott, hogy oldja a hangulatot.

– Elég nagy baja, hogy pasiból van, de miért mondod? – incselkedett a lány.

– Nagyon megnézett téged. Mondjuk ezen egyáltalán nem csodálkozom.

– Csak te tudsz egy temetőben is udvarolni – hallatszott egy mély, férfias hang Annie háta mögül, amelynek hatására végigfutott egy kellemes borzongás a gerincén, ami egészen a lelkéig hatolt. Sohasem hallott még ennyire megnyerő hangot. Még álmában sem gondolta volna, hogy egy férfi hangjától még zavarba is jöhet, de most, közel harminchárom évesen, egy temető kellős közepén, mégis megtörtént vele. Fülig elpirult a gondolattól. Egy pillanatra hátranézni sem akart, mert nem akart csalódni a hang mögötti férfiban. Ezért felkészítette magát a csalódást keltő látványra, amikor lassan megfordult és csodálkozva látta, hogy ugyanaz a férfi áll előtte, aki a temetés előtt egy fa alól figyelte őket.

– Látom, a hölgynek melege van, de gondolom csak a májusi napsütéstől, nem az üres bókjaidtól, drága barátom – fogott kezet Tomival, miközben le sem vette a szemét Annie-ről.

Miből gondolhatja, hogy melegem van? – csodálkozott el Annie. Zavarta a férfi átható tekintete, ami mintha az elméjébe látna, egyenesen a fantáziájáig, ahol most önmagával találkozhatott szembe. Annie megint belepirult a gondolatba.

– Hugi, tényleg meleged van? – kérdezte Tomi – Pedig te szereted a hőséget, de most nagyon ki vagy pirulva.

– Jól vagyok, nem kell aggódnod miattam. Kit tisztelhetek a barátodban? – kérdezte kicsit ingerültebben, mint ahogy szerette volna.

– Bemutatom neked jó öreg barátomat, Brian Mitchellt – fordult végül Tomi a húgához, majd Annie kezet nyújtott. – Ő a húgom, Annie Scott.

– Miss Scott, nagyon örvendek, már sokat hallottam rólad – fogadta el a felé nyújtott kezet a férfi. – Barátnak tényleg jó, de annyira talán még nem vagyok öreg. – húzta félmosolyra Brian a száját, és ismét átható tekintettel nézett a lányra.

Amikor a férfi megfogta a kezét, Annie úgy érezte, mintha borzongás futott volna végig az egész testén. Hirtelen azt sem tudta, hol van, a világ megszűnt létezni körülötte. Nem is hallotta, amit a férfi mondott, csak a csokoládébarna szemeit látta, és azt a zavarba ejtő tekintetet, amely még mindig Annie fantáziájában nézett önmagával farkasszemet.

– Én is…nagyon örvendek – dadogta zavartan –, de kérlek, hívj Annie-nek.

Lassan kihúzta a kezét a férfiéból, noha legszívesebben soha többé nem engedte volna el. Egy szempillantás alatt véget ért az a kellemes bizsergés is, amely eddig a gerincén futkosott, ami egyszerre volt zavarba ejtő, idegesítő, mégis végtelenül kellemes és érzéki.

Hogy lehetnek ilyen gondolataim, hiszen nem is ismerem! – korholta magát, amiért egy percre elfelejtette Mike emlékét. A férfiét, aki már rég nem volt része az életének.

–...akkor a háznál találkozunk! – Annie-t Tomi szavai hozták vissza a valóságba.

Brian még egyszer mosolyogva Annie-re pillantott, majd elindult az autójához.

– Jól vagy, hugi? Nem szoktál ilyen barátságtalan lenni – kérdezte Tomi, amikor a barátja már hallótávolságon kívül volt.

– Bocsánat, nem akartam az lenni, de olyan furcsán nézett rám... – felelte zaklatottan a lány.

Tomi elmosolyodott.

– Csak kedves akart lenni veled. Tudja, hogy ki vagy, olvasta a könyveidet. Nekem ő a legjobb barátom, és szeretném, ha jóban lennétek. Megteszed ezt értem? – kérdezte Tomi és közben kedvesen nézett a húgára.

– Persze, de ki ő? Honnét ismered? – faggatózott tovább Annie.

– Később majd elmesélem, vagy majd ő elmeséli. Most menjünk haza, mert találkozónk van az ügyvéddel. Zárjuk le végre ezt az ügyet.

Elindultak a kocsihoz, ahol Mr. Palmer várta őket, és látszott rajta, hogy már nagyon türelmetlen. Tomi kinyitotta Annie előtt az első ajtót, besegítette, és intett a fejével az ügyvédnek, hogy üljön hátra. Ő is beszállt, és amikor meglátta Brian autóját a visszapillantóban, gázt adott.

Az úton Tomi az ügyvéddel beszélgetett a tavalyi borokról és az idei várható termésről, de ebből Annie nem sokat hallott, mert a férfin jártak a gondolatai. Brianen, aki ott jött mögöttük, akinek minden mozdulata megihlette, és minden pillantása zavarba hozta. Egyszerre gyűlölte és akarta ezt az érzést. Menekült volna előle, de a visszapillantóban mégis a férfi autóját figyelte. Egy 2014-es fekete Ford Mustang. Sportos és férfias. Tökéletesen illett hozzá.

Amikor a házhoz értek, Tomi kiszállt és kisegítette a húgát. Megkérte, hogy az ügyvéddel menjenek a dolgozószobába, ő is ott lesz nemsokára, csak vált pár szót a barátjával. Annie engedelmeskedett, de nem mert hátranézni, ezért inkább csak érzékelte, mint látta, hogy a két férfi jön utána. Az ügyvéddel bementek a dolgozószobába, de csak az járt a fejében, hogy néhány pillanat múlva megváltozik az egész élete. Íróként megy be, és szőlőbirtokosként távozik.

5. Fejezet

Annie csöndben ült a fotelban, és teljesen fel sem fogta az elhangzottakat. Régen tudta már, hogy egy nap majd minden az övé lesz, mivel mindig az elsőszülött gyermekre szállhat csak a birtok, és Julie néni utód nélkül halt meg. Nem is az öröklés döbbentette meg igazán, hanem hogy merre kalandoztak el a gondolatai. Eleinte próbált tiltakozni ellene, de aztán felhagyott vele, csak egy tekintetet látott maga előtt, ami felkavarta a lelkét. Jobban, mint az, hogy egy birtok egyedüli tulajdonosa lett, amin felnőtt, ahová titkon mindig is visszavágyott.

– Megértették és elfogadják a végrendeletet? – kérdezte az ügyvéd.

– Igen – felelte Tomi, és a húgára nézett.

– Igen – mondta végül Annie is.

Mr. Palmer egy papírt tolt a lány elé.

– Akkor, kérem, itt írja alá.

Annie végül észre sem vette, amikor az ügyvéd távozott, csak ült magába roskadva.

– Ha nem ismernélek, azt hinném, Julie néni miatt vagy ilyen szomorú – zökkentette vissza Tomi hangja.

– Csak olyan furcsa – nézett fel nagy szemekkel a felette álló férfira.

– Megérdemled, jobb kezekbe nem is kerülhetett volna – féltérdre ereszkedett, majd megfogta a lány ölében nyugvó apró kezeit. – Ugye tudod, hogy rám mindenben számíthatsz.

– Számítok is. Mert fogalmam sincs, mit kell kezdeni egy szőlőbirtokkal – nézett ijedten Annie.

– Bort kell csinálni a szőlőből, majd meg kell inni, de nem ajánlom, hogy mind te idd meg, ahhoz túl sok van – viccelődött a férfi.

– Hülye – nevetett fel Annie. – Én ehhez nem értek, és nem is vagyok biztos benne, hogy akarom. – A végét már alig hallhatóan suttogta maga elé.

– Ezt neked kell eldöntened, de szerintem jó helyed lesz itt. Ez az otthonod, ide tartozol. Jobban, mint bármelyik régi bútordarab, vagy a tőkék a földeken. Majd meglátod hugi, és tudom, te is érzed, hogy így van. Nem kell ettől megijedned, és különben is... – állt fel Tomi. – Most a végére járhatsz a titkoknak. – mosolygott le a lányra.

Annie nem válaszolt, majd az idő úgyis mindent eldönt, így vagy úgy, de megkapjuk a válaszainkat. Persze, egy kis utánajárás nem árthat. És a padlás mindig is tele volt régi titkokkal, amik felderítése most csak rá várt, és ezúttal senki sem tilthatja meg neki, hogy felmenjen. Hiszen az is az öve, ahogy az egész ház, és minden, ami benne van. Vagy mégsem minden, mert a férfi, az ajtó túloldalán, nem az övé.

Miért érdekel engem, hogy kié? – hessegette el az ostoba gondolatot, és Mike-ot képzelte maga elé, hogy vajon ő most mit mondana neki?

– Ebéd? – szakította félbe Tomi – Meg kellene etetnünk a vendégünket.

Annie most legszívesebben elrohant volna, egészen fel, a padlásig. Na nem a nyomozó munkája, a titkok felderítése miatt, hanem egyszerűen félelemből, gyávaságból. Mert, ha az a férfi újra ránéz, előbb-utóbb rájön, hogy beköltözött a gondolataiba, ahonnét nem tudja kiűzni, bárhogy is harcol ellene.

Felkelt a fotelből és Tomival együtt elhagyták a dolgozószobát. Amikor az előtérbe értek, Brian épp akkor jött le a lépcsőn. Annie csak nézte őt. Minden mozdulata a végletekig férfias volt, amik meglehetősen hatottak rá. Nem is tagadhatta tovább, ezért nagyon meg is ijesztette. Végül elkapta a tekintetét, de már túl késő volt.

– Minden rendben ment? – kérdezte a férfi, amikor leért a lépcsőn – Remélem, nem okoz neked gondot, hogy itt vagyok.

Az ellenállhatatlan csibészes mosoly eltűnt a szája sarkából. Érdeklődve várta a választ.

– Nem, dehogy...vagyis igen...szóval... – dadogott Annie, de a férfi türelmesen várta, hogy összeszedje a gondolatait. Végül nagy levegőt vett, majd folytatta. – Igen, minden rendben ment, és természetesen nem zavarsz. A ház Tomi otthona is, és addig maradsz, ameddig csak szeretnél. – erőltetett mosolyt magára, ezzel próbálva leplezni zavarát.

– Köszönöm, Annie – mondta a férfi bátorító mosollyal.

Ahogy kiejtette a nevét, a lány érezte, hogy újra elönti arcát a pír. Zavarba jött, mert Brian úgy ejtette ki a nevét, mintha az a legszebb szó lenne a világon. Oly lágyan és gyengéden, hogy ismét beleborzongott. Egyszerre volt zavaró és jóleső ez a borzongás.

Vagy csak én képzelem bele? Szedd már össze magad!

Elindultak az étkezőbe Tomi után, de Annie-nek nem volt túl sok étvágya. Menekült volna ettől a kellemetlen helyzettől, mert biztos volt benne, hogy a férfi jól mulat magában az ő gyerekes viselkedésén. Ettől még bosszúsabb lett.

Gyorsan evett pár falatot, egy darabig hallgatta, ahogy Brian a birtokról kérdezgeti Tomit, majd kimentette magát azzal, hogy fel kell hívnia Lisa-t, mikor érkezik. A szobájába sietett, bár tudta, hogy a barátnője még nem ér rá, és úgyis hívja, ha úton van, ezért nem bajlódott a telefonálással. Kényelmes ruhát húzott, egy világosszürke melegítő nadrágot és fehér pólót, majd visszament a dolgozószobába. Nem találkozott a két férfival, és ennek most nagyon örült. Kivette a padlásszoba kulcsát a szekrényből, azután az emeletre sietett.

Mielőtt a zárba tette volna a kulcsot, egy pillanatra megtorpant, hogy kiélvezhesse ezt a pillanatot, hiszen mindig is csak erre várt. Most végre kiderülnek a titkok, amikre kislány kora óta annyira kíváncsi volt. Végül a zárba helyezte a kulcsot, elfordította, majd lenyomta a kilincset. Az ajtó lassan megadva magát megnyikordult, mintha csak halk sóhaj szakadt volna fel a szobából, és lassan kitárult Annie előtt.

Félhomály és dohos szag fogadta bent, látszott, hogy már rég nem járt ott senki. Ahogy belépett és haladt előre, lábnyomai látszottak a porban. A szoba három ablakából az egyikhez lépett és kitárta, amire a helyiség megtelt fénnyel, így még szembetűnőbbé vált a fénycsóván átúszó megszámlálhatatlan porszem.

Annie jobban szemügyre vette a nénikéje által elzárt szobát. Már nagyon régóta vágyott a ház ezen részébe, és még most is alig tudta elhinni, hogy végre itt van. Az egyik sarokban, az ajtóval egyvonalban, egy ruhásszekrény állt, előtte egy régi tölgyfa asztal székkel. A helyiség túlsó végében négy nagyobb méretű, ódon utazóláda pihent, tele titkokkal, amik most csak rá vártak. Az egyikhez lépett, majd felnyitotta. Szépen sorakoztak benne egymás után Stendhal, Flaubert és Balzac regényei, de volt itt Dickens és Verne kötet is. Csupa olyan dolog, amit Annie már korábban olvasott. Bár szépek voltak a régi kiadású könyvek, de ez most annyira nem csigázta fel. Visszacsukta a láda fedelét, és a következőhöz lépett.

Abban már érdekesebb dolgok voltak. Régi levelek, családi ékszerek és egy, a maga nemében nagyon szép ékszeres doboz, de a kutatómunkához most ez sem volt nagy segítség. A levelek később még érdekesek lehetnek, de most az sem kötötte le a figyelmét. A harmadik ládához lépett, lehajolt, hogy felnyissa, de azt zárva találta.

Ez miért van lezárva, ha a többi nem volt?

Közelebb hajolt, hogy jobban szemügyre vehesse a zárat, majd felállt és körülnézett.

Hova tehették el a kulcsot?

Eszébe jutott az asztal, odalépett hozzá és megnézte a fiókját, de az üresen nézett vissza rá. A szekrényhez ment, kinyitotta, ám abban régi dohos ruhákon kívül semmi sem volt. Hirtelen ötlettől vezérelve újra kinyitotta az előző ládát, kivette az ékszeres dobozkát és jobban szemügyre vette. R.C. betűk voltak a tetején.

Vajon mit jelenthet?

Felnyitotta, és egy régi rozsdás kulcsot talált benne, ami azonnal jobb kedvre derítette. Visszament a lezárt ládához, letérdelt, a sarkára ült, majd beleillesztette a kulcsot. A zár hangos kattanással adta meg magát. Lassan felnyitotta a fedelet és fölé hajolt. Igen, ebben a ládában már érdekesebb dolgok voltak. Ismét levelek, de ezek még régebbiek, szalaggal átkötözve.

Ezek most tényleg titkok, valakinek a titkai.

Ahogy a levelek között kutatott, a kezébe akadt egy régi, faragott, kulcsos fadobozka, aminek a tetejére szintén az R.C. monogram volt vésve.

Már megint ez a két betű. Ki lehet ez az R.C.?

A dobozka nem volt bezárva. Óvatosan nyitotta fel, mert attól félt, hogy ebben sem talál semmit, de igen, most talált csak igazán. Boldog mosoly futott át az arcán, ahogy megpillantotta az aprócska könyvet. Nem, nem újabb író regénye volt, ez most teljesen más.

Egy napló. R.C. naplója.

Ismét ez a két betű díszelgett a napló elején, de ebből végre megtudhatja ki az a titokzatos R.C. Kinyitotta a könyvet, oly izgalommal, mint gyerekkorában a karácsonyi ajándékait. Benne szép régies kézírással írt szöveget talált. Franciául. Az iskolában ugyan tanulta, de azóta megkopott a nyelvtudása. Vajon most érteni fogja? Muszáj lesz, ha meg akarja ismerni az ősei titkát. Egy valamit már el tudott olvasni a könyv belső oldalán:

Roseline Colet. Azaz R.C. Vajon ő az egyik ősöm lehetett? Biztosan, különben nem őrizgették volna itt a dolgait.

Kavarogtak benne az érzések és a gondolatok. Az órájára pillantott, négy óra elmúlt.

Hogy elrepült az idő, Lisa lehet, hogy már itt is van!

Gyorsan visszatette a dobozkát és becsukta a láda tetejét, majd a könyvvel a kezében elhagyta a szobát.

A sajátja felé vette az irányt, lerakta a könyvet az asztalára, azután a nappali felé indult. A lépcsőn lefelé már hallotta Lisa hangját, aminek most nagyon megörült. Megpillantotta a barátnőjét, aki épp Tomival és Briannel beszélgetett az előtérben.

– Szia! Bocsánat, hogy megvárakoztattalak, de úgy elrohant az idő – szabadkozott Annie.

– Semmi baj. Tudom, ha belemerülsz a munkába, megszűnik a külvilág – mosolygott rá Lisa. – Amúgy, végre bemutatkozhattam a bátyádnak, aminek szerintem már itt volt az ideje.

– Merre jártál, hugi? Lecserélted a szénát porra? – söpörte le a port Tomi a lány válláról.

– Hogy mit? Szénát? – nézett Brian kérdőn.

– Köszi, na most körbe kürtölheted a városban is – morgolódott Annie.

Tomi kedvesen elmosolyodott.

– Igen, a sztorit mindenkinek hallania kell. Vacsora közben majd el is mesélem – nézett pajkosan a lányra.

Olyan tekintete volt ez Tominak, amit, ha bevetett, Annie már nem is tudott rá haragudni. Na, de ezt nem hozta a tudomására, ezért inkább dühösen nézett vissza

– Merre jártál? A padláson űzted a szellemeket? – kérdezte a bátyja.

– Nagyon vicces – húzta el a szája szélét Annie. – Te hallottál valaha Roseline Colet-ről?

– Nem, soha, de úgy látom máris találtál valamit. Csak te tudsz úgy bemenni egy szobába, hogy kész történettel jössz ki onnét – mosolygott a férfi, és szemében büszkeség csillogott.

– Még nem tudom. Talán igen, talán semmit, de mindenesetre jó alapnak ígérkezik – vetette be kislányos mosolyát Annie, amit Tomi úgy szeretett. – Ha máshoz nem, egy könyvhöz biztos.

– Remek – felelte Tomi –, de most magatokra hagyunk, mert megígértem Briannek, hogy körbevezetem a birtokon még vacsora előtt. – Lisa-hoz fordult. – Vacsoránál találkozunk. Isten hozott Abies Valley-ben! – Kedves mosolyt küldött a lányoknak, majd távoztak.

– Nem is mondtad, hogy a bátyád ilyen jóképű. Na meg a barátja is – nézett a férfiak után Lisa. – Már azt hittem, unalmas lesz ez a pár hét a birtokon, de nagyon is kellemesnek ígérkezik. – szélesen elmosolyodott.

– Briant eddig én sem ismertem... vagyis most sem ismerem... csak ma találkoztunk... a temetőben – hebegett Annie.

– Látom, máris beköltözött valaki fejébe a jóképű idegen – pillantott a szeme sarkából barátnőjére Lisa. – Épp itt az ideje, hogy ez így legyen.

– Nem, dehogy. Semmi ilyesmiről nincs szó, csak kicsit hosszú volt a mai nap, és elég fáradt vagyok. Hol van a csomagod?

– A bátyád és a jóképű idegen felvitte a szobámba. Sétálunk egyet abban a híres lugasban? Nagyon szép kint az idő.

– Persze, menjünk – elindultak az ajtó felé, de Annie gondolatai most egy kis könyv körül jártak, ami fent várt rá a szobájában, az asztalán.

Lisa szavai hozták vissza a merengésből.

– Tomi mondta, hogy rendben ment minden. A temetés, a végrendelet felolvasása, de kivettem a szavaiból, hogy kicsit aggódik érted, amit tökéletesen megértek – fordult barátnője felé. – Látom, hogy máshol jársz. Minden rendben?

– Igen, csak találtam valamit, ami most megmozgatja a fantáziámat – mondta Annie, miközben maga elé meredt.

– Mr. Átható Tekintet és Szexi Mosoly-t? – kérdezte Lisa, és szélesen mosolygott hozzá.

– Hogy? – Annie érezte, hogy teljesen elönti arcát a pír. – Nem, dehogy... Lisa... miről beszélsz? – vette suttogóra a hangját. – Egy könyvet, egy naplót. Szerintem az egyik ősömé, ott van a szobámban. A padláson találtam mielőtt jöttél, és már alig várom, hogy beleolvassak. Csak franciául van, és kicsit megkopott a tudásom az évek alatt.

– Amikor Európában az okcitán nyelvet tanulmányoztad elég sokat gyakoroltuk. Szerintem elő fog jönni, én nem aggódnék ez miatt. Pár éve, amikor az Álmaimban Provance című könyvedet írtad elég jól ment, de ha nagyon nem megy, esetleg tudok segíteni. Együtt csak kihozunk belőle valamit. – Közben Annie kedvenc padjához értek a lugas másik végében, amit Tomi felújíttatott egyik barátjával pár éve, aki nem más volt, mint Brian. Ott volt rajta, amit még ő vésett bele. Csak pár szó, de most megpillantva, újfent elragadták a képzeletét.

„Ha tökéletes férfit akarsz, szülj egyet!” A.S. 1998.07.05.

A tizenhatodik születésnapján írta, amikor akkori szerelme nem jött el a bulijába. Ma már lényegtelennek tűnik, de akkor nagyon csalódott volt és összetört.

Hihetetlen, hogy az idő mikre nem képes.

– A híres mondat, ami az egyik könyvedben köszön vissza. Emlékszem, ezen a végtelen cinizmuson mekkorát derültem – nevette el magát Lisa. – Na, beszéljünk komolyabb dolgokról. – mondta, miközben leült a padra. – Említettem a telefonba, hogy fontos dolgot szeretnék veled megbeszélni, de örülök, hogy személyesen tudjuk ezt megtenni. – kezdte Lisa.

– Megrémítesz – felelte Annie, és ő is leült mellé. – Mi történt?

– Nem kell megijedni, semmi tragikus, csak kaptam egy ajánlatot. Vagyis te kaptál egy ajánlatot. Meg akarják filmesíteni az Életre ítélve című könyvedet. Tudom, erről mi a véleményed, vagy általában a filmekről, és a megfilmesített könyvekről is. Ezért mondtam nekik, hogy maximum akkor gondolkozol el rajta, ha részt vehetsz az előkészületekben, és semmi lényegeset nem változtatnak meg benne – mondta Lisa, és közben barátnője arcát fürkészte.