Esterházy Péter

Egyszerű történet vessző száz oldal

– a kardozós változat –

Magvető
2013

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
Budapest

© Esterházy Péter, 2013

Felelős szerkesztő: Péczely Dóra
Borító: Esterházy Gitta

ISBN 978-963-14-3110-0

elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

[első oldal]

ELŐVERSENGÉS

A múló évtizedek azt mutatják, hiába gondolom én azt, hogy az úgynevezett önéletrajziság csupán forma vagy hangütés, tehát hogy sokkal absztraktabbak az írói, az íróinak nevezhető eljárásaim, mint azt a névleges személyesség mutatja, Önök, olvasók, többnyire mégis azt gondolják, én* én* vagyok. Hát legyen. Vagyis akkor a családból sem tudok kikeveredni, nota bene, nem is akartam, csupán fontosnak láttam azt, ahogy a nézőpontom az idők során változott, hol bércre tettem a látcsövem, hol a magyar nagy lapály mélyére, hol pedig egy alabástrom női váll gyöngéd, csöndes gödröcskéjébe, így azután az a család is változott, amelyről éppen szóltam. (hát hiszen a szólásból keletkezett…)

Önök azonban somolyogva sokatmondóan legyintenek. Én* ezt elfogadom, nem kapálódzom ellene. Nem állítom, hogy átlátok a szitán, ám Önök se legyenek abban annyira biztosak, hogy átlátnak rajtam. Nyitott könyv vagyok ugyan, de Önök nem ismerik e könyvet; meglehet, én sem. Viszont nyílt kártyákkal játszom. Viszont milyen játékot?

Azt szeretném, az a becsvágyam, a hübriszem, hogy beszámoljak apám élete utolsó két évtizedének boldogságáról. Hogy ez legyen a zsákmányom.* hogy az a férfi (akinek az életemet köszönhetem satöbbi, satöbbi – már volt), akit a történelem szilajsága és saját gyöngesége többször is kitaszított saját életéből, s lett ezáltal épp e kitaszítottság az élete, s állt így újra meg újra a senki földjén, védtelenül, vacogva (ki látta a vacogást?, én* nem), olyan magányban, hogy ha erre gondolok, bármikor sírva tudok fakadni, szóval ez a férfi mégis boldogságban halt meg. Nem hiszem, hogy előtte bármikor is boldog lett volna (és azt sem, hogy boldoggá tette volna azt az asszonyt, az anyámat, akivel élt).

A boldogság nem kisebbíti a bűneinket, se az övéit, ha vannak, se az enyéimet, ha vannak. Vannak. Az elmondottak súlyát nem csökkenti, hogy, értelemszerűen, olyan pontosan azért nem tudjuk, ki boldog, ki nem.

Munkámat igyekeztem Kjell Askildsen gyakorlatához igazítani: „Olyanról nem írtam, ami velem történt. Igyekeztem olyan mondatot nem írni, amire már előbb is gondoltam. Mások jegyzőfüzetbe gyűjtik a majd használható mondatokat, én ellenkezőleg. Az íráskor csak az írás számít, és az írás mágikus, mérhetetlen ideje.”

Kipling azt javasolja (olvasom Mathias Enard Parle-leur de batailles, de rois et d’éléphants című káprázatos regénykéjében), hogy: mesélj nekik csatákról, királyokról, lovakról, ördögökről, elefántokról és angyalokról, de ne felejts el mesélni szerelemről meg hasonlókról sem… Végigveszem, csata, király, lú, ürdüng, angyal, szerelem, lesz minden. Az elefántproblematikát kell még majd megoldanom. Kard ki kard.

E. P.

Akár egy második szív, úgy lüktet
mellkasomban a múlt.

John Banville: A tenger*

[második oldal]

Blij zijn*, örülni. A lendületes betűk meg-megcsúsztak volt a hintó jégvirágos ablakán, nekiiramodtak, ledőltek, az egyik j el is törött. Gémberedett lehetett a kéz, amely rajzolta őket. Egy bágyadt, dermedt kéz. Finom és erőtlen. De kitartó, mert mind a négy üvegtáblára rákarcolta: blij zijn. És előkelő, a gyűrű fazettás gyémántberakását használta írószerszámként. A gyémánt a velencei Vincent Peruzzi mester műhelyéből való,* a gyémánt (és a kéz) gazdája korábban Mazarin bíboros párizsi embereivel dolgoztatott, de beleunt a bíboros pénzsóvárságából fakadó folytonos elszámolási vitákba. Peruzzi drága volt ugyan, de istenien lehetett vele alkudni.

Ha valaki kinézett a betűk adta résen (a betűk nincsén keresztül), akkor egy ideig a mögöttük lassan eltűnő Prágát láthatta, a csodarabbik, császárok és csillagtudósok meg cserfes, víg cselédlányok arany városát, s ha nem ez a valaki adta volna ki a parancsot, hogy rejtett mellékutakon, óvatosan haladjanak, akkor igencsak meglepődött volna, hogy apródonként minden kilátást eltakartak a Železné hory barátságosan zord fenyői.

[harmadik oldal]

Történetünk a tizenhetedik század második felének zűrzavarát, a történelmi erők, akaratok, a kimondott és kimondatlan, a fölismert és föl nem ismert érdekek közti homályos szédelgését és barátságosan zord fenyveseit használja ki, hogy elkezdődjék.

Október harmadikán, nem sokkal azután*, hogy a tüneményes Jenő herceg csapatai elegáns és bágyadt vérszomjukat kitűnő technikai fölkészültségükkel, nyugatinak nevezhető gyakorlatiasságukkal és a herceg ifjonti nagyravágyásával megerősítvén szinte teljes egészében kiűzték az évszázados hódításba valamelyest beleunt és bizonyosan belekényelmesedett törököket az akkor még nem létező Közép-Európából*, félvállról szólva, a bécsi Landstrassén túl* eső területekről – e napon III. Lajos, azon kevés Habsburgok egyike, ki sem nem Lipót, sem nem Ferdinánd, és kinek – ezért-e? – ajka nem fittyed úgy alá, ahogy azt például Velázquez infánsnőinél és Fülöpjeinél megcsodálhatjuk (amely fittyedésről a Habsburgok még hajnali ködben is messziről fölismerhetők, a lovakat nem látni még, midőn a fittyedést, ezt a nehezen megnevezhető, enyhén undorító, kiforduló (?) csüggést már igen), szinte ellenkezőleg, ajkai csókosan kerekülnek, cseresznyepirosan fénylenek, az akkori németalföldi régens, Rubens nagy híve és támogatója (lásd a Lajos herceg ebédel című monumentális töredéket) titokban Magyarországra indult. Nyáry Pállal* kívánt találkozni, aki, így tájékoztatták a fenséges urat, egyként szót ért a bécsi udvarral, és nemzetével szintúgy.

[negyedik oldal]

Nem időznénk hosszasabban e barátságos morva dombok közt (melyeket a rónához szokott magyar szem hegyeknek lát, zordon bércnek*), ám meg kell említenünk a régens hintóját loppal követő lovasokat. Lipót császár szeme mindent lát. (Tudjuk, az Úré is, de az ő kimutatásai a látottakról sokkal trehányabbak, játékosabbak. Vagyis könyörületesebbek. A Habsburgok a jobb bürokraták.)

Lázadó, lázadni készülő, mindenesetre mocorgó unokaöccsének nem szentelt különösebb figyelmet. Sihederkorukban találkoztak egyszer Ferdinánd, Lipót bátyja temetésén. Lajos puhány, de föltűnően szép arca, melynek vonásait a gyertyák sárgás lobbanásai még elmosódottabbakká tették, semmi olyat nem mutatott, mely szerint a császárnak résen kellene lennie. Igen, nem fittyedt az ajka, de ennek ára van: inkább szerette, mint akarta a hatalmat; akarta, de amúgy félvállról. Lipótnak nem maradt semmije, csak a hatalom mindensége (meg talán az olasz nyelv szeretete, azt beszélte a legszívesebben;* a papi pályára való készülődést is oda kellett hagynia a trón végett; aki olaszul beszél, közelebb van az éghez, evvel az állítólag Gazzetti bíborostól való mondással vigasztalta magát), akarnia sem kellett a hatalmat, azonos volt vele. Ezzel szemben kevés az életélvezésbe ojtott becsvágy.

Mindenesetre mikor a napkirály békét kötött a hollandusokkal, attól fogva Lipót rajta tartotta fél szemét. Fél szemét mindenkin, másképp nem lehet.

Bármennyire szeretnők, nem illeszthető az európai hatalmi játszmák terébe a hintót távolról követő két spion, két sértődött bécsi hivatalnok nyereg által feltört ülepe. Brnóig szenvedett a két jeles ülep, ott új két ülep (elhízott valag, de nincs jelentősége) vette át a követést, ők pedig (spionok és fájdalmak) jelentést írtak.

Isten segedelmével, így biztatták az írásra egymást. Egymásra néztek, boroskupáikat egymásnak koccintották, és bólintottak: Még a kő is megszólal, ha kiverik a fogát. Ezt olykor megismételték: Még a kő is megszólal, ha kiverik a fogát. Isten segedelmével.

[ötödik oldal]

Visz a hintó, végtelen csöndben, mintha repülne. Nincsen gyémántom, rálehelek az üvegre, és az ujjammal írom a nyirkos homályba: örülni. Folyton eltűnik, befutja a hideg. És akkor újra: amíg tudok lélegezni, és van meleg odabent, addig ez is van.

Hintóillat; főleg bőrszag, és a fa. Nem a fa, hanem az, amivel a fát kezelték, vízálló olaj, lazúr, valami nyugodt, súlyos és keserű. Meg az örök, de valahogyan távoli lószag. Az ablak csikorgó hidege az ujjbegyeimen. Mintha magam is üveg volnék. És fordítva is, amihez nyúlok, üveg lesz, és csikorgó hideg. Te is, édesem, üveg, csikorgó hideg. És csillag! Csillag az írás, csillag a fény, csillag a betűt író ujj. Csillagból vagy, és csillag leszesz.*

Českomoravská vrchovina, suttogom a sötétben. Éjszaka van, világít a hold, a lámpám.

[hatodik oldal]

JELENTÉS CROY HERCEG
KEZEIHEZ SZÁMÁRA

Kegyelmes úr,

nem lettünk informálva, hogy egy csöndhintó követésével bízattattunk meg (Brnóig). Egy csöndhintóéval! Mindazonáltal ennek földerítése fontos információkat hozott.

Még a kő is megszólal, ha kiverik a fogát, így megtudtuk, hogy a hintó Christoph Ransmayr* mester hietzingi műhelyében készült, Floridsdorfban. „A floridsdorfi bűvészinas”, ezen a néven ismeri kegyelmességtek is minden bizonnyal, így szállt a neve a fényes udvarba, kastélyokba, várakba, udvarházakba, és már akkor mesternek, magisternek mondták, Magister Christophorus, midőn éveinek száma még nem haladta meg a tizenhetet. (Igaz, kevesebb sem vala, somolyogtak a beavatottak.)

Megtudtuk, hogy apját, a műhely tulajdonosát mindenki csak Szepinek hívja, Szepi bácsinak. Az is van olyan szép és megtisztelő, mint a mester. Ért a szakmához, megbízhatón dolgozik, mértéktartó árakon, nem neveznénk közepesnek, de nichts besonderes, nem különbözik a badeni vagy a neustadti kollégájától. Jó, de a fiú egy zseni, hintózseni. (Azt is megtudtuk, hogy Szepi bácsinak viszonya van a sógornőjével, a szőke Margittal, aki nemcsak varázslatos idomaival, de főzési tudományával is elvarázsolta az amúgy puritán életet élő férfit. Puritán mínusz idomok mínusz vajban párolt gesztenyével, szagos, finom füvekkel, libamájjal, sertéshússal, fokhagymával, petrezselyemmel, sóval és borssal töltött, nyárson sütött liba.* – Hogyan lesz az ember középszerű?, tettük föl magunknak e ponton a kérdést, de nem szeretnénk, ha bárki is, kegyelmességteket békalkulálva, választ adna…)

Megtudtuk (a vonatkozó számlákat csatoljuk), hogy a kis Christoph mindig is ügyesen bánt a kezébe vett tárgyakkal. Mint bármely gyermek, mindent szétszedett, ő azonban össze is rakta őket. Örömmel téblábolt a műhelyben, figyelte a dolgozást, oly komolysággal, hogy apjának nem volt szíve rászólni, a segédek meg nem mertek.

Rend uralkodott.

Forrásunk szerint a fiúcska hallgatagon járkált, hol az előkészítő műhelyben botorkált a néki bokán felül érő faforgácsban, és tűnt el és bukkant elő a ködszerűen szállongó faporlat* felhőjében és -ből, akár egy látomás; hol a szerelőszobában (Installierzimmer), két kezét a háta megett felnőttesen össze kulcsolva spektálta figyelmesen és szigorúan, hogy ki mit csinál.

A segédek vihogtak volna, ha mertek volna, így csak csöndesen fintorogtak; mondhatni, ez a legkevesebb, annyira nem értették a kis embert (merthogy gyereknek nem volt mondható, legfeljebb gyerekformának). Nem értettek belőle többet a szülei sem. Eridj játszani, szólt rá szelíden az apja. De hát épp azt teszem, játszom. Ijedten pillantott Szepi Ransmayr a furcsa kisfiúra, fiacskájára.

Játszott mindig, a tanulás helyett is, a gyereknek való munka helyett is, olyan erővel és eltökéltséggel, hogy a szülők mintegy elfelejtettek ellenállni, nem éltek a nevelésnek mondott brutalitásokkal, ámulva nézték a kocsik, hintók, farakások közt keringő gyereket, és esténte imádkozva kértek rá áldást, kérve az Urat, hogy óvó tekintetét ne vonja meg fragilis teremtményétől, kinek talán soványabb észt juttatott, ám valami tárgyát nem találó szenvedélyből igenis sokat.

Hercegünk. Nehéz a fejünk, és nehezünkre esik az írás. Egyébként is azt hisszük, kegyelmességtek nem olvassa jelentéseinket. Sebaj, tudjuk, a jelentés lényege nem az, hogy olvassák, hanem hogy írják őket.

[hetedik oldal]

Bajos az Úristent időhöz kötni (szögezni*), mindenesetre volt neki egy nagy, fekete bakmacskája*, hollófekete szőre kivagyi büszkeséggel lobogott, akár egy paripáé. Bakmacska létére Gizinek hívták; isteni tréfának ezt nem mondanánk. A szépsége annyira látványos, lefegyverző volt, hogy a járókelők meg-megálltak, sőt nemritkán bekéredzkedtek a kertbe (?), hogy megsimogassák. Beszélni is tudott, de ez eltörpült a szépsége mellett.

Az Úristenre mindenesetre jó fényt vetett (lux oritur!) ez a szépség.

Szóvivőnek nem nevezném, de a mostanra egyre hallgatagabb Úr helyett többnyire a Gizi beszélt. Az Úr meg közben révedezve simogatta azt a szép szőrét.* Gizi lustán, dorombolások közepette odanyilatkozott, hogy nem az van állítva, hogy az „örülni” fogná össze a világot, de ez az imperatívusz, amely a reménytelenség dermedt görcsét oldaná, vagy nem is oldaná, inkább még láthatóbbá tenné, ami ilyképp a reményt is mutatná, a reménytelenség reményét, ez, ha mindenképp szellemeskedni akarna, valami derűt, de legalábbis nyugodalmat mutatna, ami immár nem a személyes esélyektől függne, hanem magából a világból következnék.

Belőlem, motyogta az Úr.

Marhaság volna azonban, folytatta alig észrevehető ingerültséggel Gizi, a vissza-visszatérő „örülni”-ket véletlennek tekinteni.

A bakmacska ingerültsége átragadt az Úrra is. Rátenyerelt Gizi pofácskájára. Rosszkedvű fenyegetéssel mondta: Que la première invention de la parole ne vient pas des besoins, mais des passions.* (rögtön meg is adta a magyar fordítását, hiszen ha a Föld Isten kalapja*, Magyarország a bokréta rajta: mert a beszéd felfedezése elsősorban nem szükségletekből, hanem szenvedélyekből származik.)

[nyolcadik oldal]

Maradjon köztünk.* Egy alkalommal fölmerült a gyanú, Gizi skizofrén. Én, szólt a macska, nem tudok a másikról. Dorombolt, nyújtózkodott, aztán hozzátette: Az igaz, hogy az a másik, ő tud rólam.* Leginkább az Úr mosolya volt félelmet keltő, miközben simogatta a tudathasadásról tűnődő kandúrt. A mosolygó Úristen veszélyes.

[kilencedik oldal]

Itt van a fordulat, kegyelmes úr. Összefoglaljuk. Fölbukkan a csöndhintó-történetben Nyáry Pál. Akihez igyekszik a hollandus. Hollandus Habsburgus. (Akit követtünk Brnóig.)* Aki viszont maga is csöndhintó-birtokos. Kiderítettük. Kibontjuk:

A Ransmayr-házban mindenki, szülő, cseléd, alkalmazott, vendég, mindenki tőzeges* gyereknek tartotta a fiút, aki nem oszt, nem szoroz. Nem számít, nem kelletik békalkulálni. Az öreg Szepi ijedten szerette (és ijedtében fiatal sógornője mellébe fúrta a fejét – annyira, de annyira reméljük, hogy erre még visszatérünk!), felesége ijedten oltalmazta, pesztrálta, babusgatta, a többiek fütyültek rá; különösebb indulat nélkül, nem kedvesen, inkább figyelmetlenül: ha láb alatt volt, márpedig folyvást ott lábatlankodott, arrébb tolták, mint egy bábut, nem lökték, óvatosan, nehogy eltörjék, tolták.

Minden megváltozott azon a napon, amikor az ifjú Nyáry Pál könnyű hintaja nagy garral befordult az udvarba. A hintón a föltűnő kék-sárga csíkozás és a Nyáryak egyszerű, rátarti címere*: egy könyv és benne (!) kard, szelíden, mégis erővel, mintha csupán egy könyvjelző volna. A család szerette a könyvet a Bibliának tudni, ez felelt meg a katolikus politikai érdekeinek és elhagyott protestáns voltából eredő kisebbségi érzéseinek. Az ezen érzéseket eltakaró nagyzolásnak. Nevezték őket az ellenreformáció arkangyalainak is. Akkor az tán nem is kard, de pallos!

A nagy tálentumú, reménygazdag, sokra hivatott fiatalember éppen Zrínyi Miklós táborába igyekezett, még, informátorunk nőiesen érzelmes kifejezésével élve, még a szégyenletesnek mondott vasvári béke* előtt jártunk, állottak még reményeink, Zrínyi izmosodó elgondolásai már nem érték be a dicső Oszmán Birodalom csipkedésével, nagyobbra törtek. Nem magasabbra, mélyebbre.*

A hintót négy „Nyáryba öltözött” (a kék-sárga csíkok, a címer) hajdú kísérte, még Pál apja telepítette le őket a környéken, hűséges, vad csapat. A tél a vége felé járt, már olvadt, de olykor még fagyott, bár egyre kevesebbszer, a sár lassan szikkadt. A vékony napsugár bágyadtan, mégis ígéretesen csillant hintón, lószerszámon, hajdún, pocsolyában, szemekben. Heves széllökések is jelezték az idő változását; amikor a Nyáry hintaja megérkezett, épp egy forgószélszerű támadás érte az udvart, faforgács röpült, akárha madarak vagy „halálos golyóbisok paródiája”*; s dőlt el, mintha vezényszóra, a falhoz állított seprő, gereblye, miegymás.

Keményen rántott a zablán a kocsis, hű bútordarab, negyven éve a család szolgálatában (neve is van, de még nem sikerült megtudnunk,* forrásunk a vállát vonogatja, a még mindig szép vállát vonogatja), még meg sem állt a hintó, igaz, a lovak már prüszköltek, ő már kiabálni és rendelkezni kezdett azon a fémes, parancsoló hangon, amelyről úgy gondolta, ez urának a hangja, az erőé és hatalomé, és most ő a hang megtestesítője, ő a gazdája hangjának a gazdája, ő az erő és a hatalom, hacsak erre a néhány minutumra is.

Ám ez a súly, melyet oly kedvvel, szolgai alázattal és gőggel, vidáman és némi kegyetlenséggel vett sokat látott (?) vállára, azonnal mintegy visszahullt reá, és ha nem nyomta is agyon, erős csöndre késztette, afféle kussra. Mert hallván az ordibálást, kipattant a hintóból az ifjú úr, s ráripakodott a szolgájára.

– Köszönni. Először köszönni, és csak azután a lovak, a satöbbi.

Erővel és gorombán beszélt (az udvariasságról) a Nyáryak dicsteli sarja, úgy, ahogy elébb a kocsis, az legalábbis így hallotta, ezért a ránehezedő kussban is azt gondolhatta, jól beszélt az imént.

Ha egy nagyúr kér, az olykor félelmetesebb, mint mikor üvöltve parancsokat oszt. Nyáry Pál nagyúr volt, annak született, és még annakabban hunyt el. Ha eltekintenénk is a szinte beszélő kék-sárgáktól, az említettük ingatag napfény táncától hintón, lószerszámon, kísérőkön, már az a lendület, ahogy a hintó bekanyarodott az udvarra, svung és hév, mutatta, aki érkezett, nem akárki.

– Hozta Isten, májszter uram – köszöntötte Nyáry a házigazdát, mintha bizony szerepet cseréltek* volna. De nem várta meg a választ. – Mintha valami hibádznék a kerekek futásában. Mintha egy láthatatlan kéz húzná vissza amúgy fürge hintónkat. Mintha tengelyig mézben… – Majd nevetve hozzátette: – Törökmézben.

Nyáry szerette a szavakat.

– Sár az, jóuram – bólogatott óvatosan Ransmayr mester. Nem egészen értette az uraságot. Nem tudta sose, mi a következő mondat, mire számíthat. Ő nem szerette a szavakat, a hintóit szerette. Meg a sógornője harmatos – de ezt most hagyjuk. – Sár, más baj nincsen – mondta, miután megkopogtatta a kerekeket. – Mást nem látni.

– Akkor nézzék át még egyszer, ne ott nézzék, ahol nincs semmi, hanem ahol van valami.* – Hacsak a lovakból nem szállt el a nemes erő, amit azonban ő nem nagyon hinne.

Nézték, vizsgálták, nyüzsögtek, nem találtak semmit. Christophnak a fejéig ért a kerékagy. Állt csöndben, meredten bámulta a hintót. Kígyó-madár pas de deux; csak még nem látszik, melyikük melyik. Oldalt dűtötte, hintáztatta a fejét; mintha átlátna mindenen, mintha nem a kocsit nézné, hanem a problémát magát, imaginárius pillantás. Oly komolysággal állt, nézett, ingott, hogy az apja meg a segédek nemhogy elzavarták volna, de lassacskán abbahagyták a maguk amúgy is céltalannak tetsző ügyködését, és egyre dermedtebben figyelték a fiúcskát.

Nyáry is.

– Ott! – mondta végül a gyerek –, ott kell zsírozni.

– Mi is ezt csináljuk – nevetett föl az egyik segéd –, ha nem tudjuk, mi a baj.

Elégedetlenül csóválni kezdte a fejét a fiú, nem ismerte még az ok és az okozat szavakat, ezért csak annyit bökött ki:

– Fordítva.

És elszaladt, és hozta a maga építette kicsi hintót, makettet, mondhatnánk, és mutogatni kezdte az apjának, mint mester a segédjének, hol, mit, hogyan csinálna; a zsírkupak*, amely megakadályozza a ravasz adagolás révén, hogy kiszáradjon a tengely környéke, ez volt az első újítása. A leghíresebb azután a Ransmayr-gurtni lett, az evvel fölszerelt hintók, a nevezetes csöndhintók úgy siklottak a rögös kelet-európai utakon, mintha parketten. Csupán a csizmák csikorgása.

Kegyelmes úr. Ez egy összefüggés. Hogy világos legyen: a csöndhintósok, az egy szekta. Mint a jezsoviták. Bocsánat. Hogy teljesen világos legyek: ezek nem vájják ki egymás szemét, nincs az az Isten.

[tizedik oldal]

akkoriban még lánka — inkábban süldő — süldőlány, kinek combocskáján — se comb, se far, mellecske is alig, de semmiképp nem alkalmas fejet belefúrni — ott virított combján ama szeplőcsokor, amelyről testesebb lelkesültséggel számolnánk be kegyelmeteknek, és amely megremegtetett minden arra kóricáló társtalan szívet; és ugyan mellékeltük a vonatkozó számlákat, drága hercegünk, aranyba főtt főistállómester — croy-croy, nem így szólongatják-e a szerelmes békák egymást?, de mindegy is, komám, proszit — mit csinálsz, tilinkós fajankó, ezt ne írd — de hát azt csinálom, nem írom, írom, hogy nem írom, ennél jobban már nem tudnék nem írni — hogy cirógatna meg a matató ménkő*

[tizenegyedik oldal]

– Én arról végképp nem tehetek, hogy az ön bátyja az az ön bátyja.

Von Heussen báró, a titkosrendőrség feje (pro forma az alfeje, de mindenki tudta, hogy az öreg Croy hercegnek immár sem kedve, sem ereje, sem dicsvágya nem maradt betölteni e magas, bár setét polcot, és ez így volt jó mindenkinek, mind a császárnak, mind lagymatag belső ellenzékének) ingerülten járkált dossziékkal, jelentésekkel, jelentések jelentéseivel és ezek kommentárjaival zsúfolt íróasztala mögött.

A teremnyi szoba Croy herceg finom, fáradt ízlését mutatta. Nem telt el pillanat, hogy ez ne ingerelte volna a bárót.* Poros dossziékkal tömött, barátságtalan, szűk irodaszobát tartott volna a munkájához illőnek, esetleg valamely könyvespolc helyett kis alkóvszerű bemélyedéssel, ahol a szükségesnek mutatkozó kínzásokat (de csak végső esetben!) egy arra képzett emberük kivitelezhette volna. Körülbelül ott, ahol most az a méteres kínai váza áll. Méghogy Kína! Még ha meisseni volna!

– Herr Graf, ön nincs abban a helyzetben, hogy kifogásolhatná ezt a megbízatást. Ezt a, mondanom sem kell, titkos megbízatást. Nemcsak munkájára, de diszkréciójára is számítunk. Számít az udvar… Egyébként se legyen finnyás. Vagy költsön kevesebbet. Járjon gyalog, vagy ha hintón, ne hat lóval, vagy ha hattal, akkor legalább legyen hű a feleségéhez, vagy ha nem hű, akkor semmiképpen ne tartson fönn két háztartást. És érje be a császárság