Borítószöveg

Azonnali Sunday Times bestseller

Az egykori kém, Maggie Bird egy tragikusan félresikerült küldetés után a Maine állambeli Purityben éli a nyugdíjasok békés életét. Egy nap azonban holttestet talál a kocsifelhajtóján, és tudja, hogy ez üzenet hajdani ellenségeitől, akik nem felejtették el. Maggie régi barátaihoz fordul – mindnyájan a CIA-nél dolgoztak –, hogy segítsenek kideríteni, ki és miért akarja megölni. Bár a hajdani kémekből álló „Martini Klub” tagjai már visszavonultak, képességeiket, tapasztalataikat és kapcsolataikat megőrizték, és természetesen mindent bevetnek, hogy kiderítsék, ki és mi áll a háttérben.

Erőfeszítéseiket megnehezíti Jo Thibodeau, Purity nemrég kinevezett rendőrfőnöke, akinek jobbára randalírozó turistákkal és kisstílű ügyekkel volt dolga, nem érti, Maggie miért vonakodik megosztani vele az információkat, ráadásul ott ez a furcsa baráti kör, melynek tagjai, úgy tűnik, mindig egy lépéssel előtte járnak.

Maggie-nek végig kell gondolnia a fél világon átívelő karrierjének állomásait – Bangkoktól Isztambulig, Londontól Máltáig –, mert a válaszok a múltban keresendők, és tudja, hogy csak így mentheti meg gondosan felépített új életét.

„Tess Gerritsen gördülékeny, elegáns stílusban ír; mindig öröm olvasni. A kémek partja akcióktól hemzsegő, izgalmas olvasmány, remek fordulatokkal és lenyűgöző karakterrel. Őszintén remélem, hogy Maggie Birdöt és ezüstös hajú segítőinek csapatát viszontláthatom még.” – David Baldacci

„Tess Gerritsen zseniális, lebilincselő regényt írt... Végtelenül izgalmas történet összetett karakterekkel, mélyen eltemetett titkokkal. Nagyszerű olvasmány.” – Luanne Rice

„Erőteljes, átütő, magával ragadó, veszélyekkel és feszültséggel teli... Gerritsen született mesélő, és ez az új sorozat ismét megcsillantja fantasztikus tehetségét.” – Lee Child

„Lebilincselő történet, tele elragadó karakterekkel. Alig várom a sorozat további köteteit.” – Kathy Reichs

Fordította

Sziklai István

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tess Gerritsen: The Spy Coast

Published by Thomas & Mercer, Seattle

Első kiadás

Text copyright © 2023 by Tess Gerritsen

All rights reserved.

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Sziklai István, 2024

Minden jog fenntartva.

Borítóterv © Jarrod Taylor

Szerzőfotó © 2023 Josh Gerritsen

ISBN 978-963-604-532-6

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A regény fikció. A nevek, szereplők, szervezetek, helyek, események a szerző képzeletének teremtményei. Bármely hasonlóság valós személyekkel, történésekkel pusztán a véletlen műve.

Willnek

1. fejezet
Diana

Párizs, tíz nappal korábban

Régen ő volt az aranycsajszi. Hogy megváltoztak a dolgok!, gondolta a tükörbe nézve. A haját, amelyet egykor művészien napsütötte, világos sávok csíkoztak, most inkább a döglött egér bundájára hasonlító barnának lehetett nevezni. Ez volt a legvisszafogottabb árnyalatú hajszín, amit a Monoprix szupermarket polcain talált, ahová vásárolni ment, miután az egyik szomszédja megemlítette, hogy egy férfi érdeklődött utána. Ez volt az első jele annak, hogy valami nincs rendben: valaki kérdezősködött róla. Bár erre kínálkozhatott teljesen ártatlan magyarázat is: lehetett egy hódoló, vagy valaki, aki csomagot hozott, de ő nem szerette volna, ha készületlenül éri a dolog, ezért átment a város másik végébe, a harmadik kerületi Monoprix-ba, egy olyan környékre, ahol senki sem ismerte, és ott hajfestéket és szemüveget vásárolt. Az ilyesmiket jobb lett volna eleve a keze ügyében tartania, de az évek alatt önelégült lett. Nemtörődöm.

Szemügyre vette barna haját, és úgy döntött, hogy az új hajszín nem elég. Ollót ragadott, és nekiesett, tönkretéve a L’Atelier Blanc fodrászszalon háromszáz eurós frizuráját. Minden egyes nyisszantással mintha újabb bemetszést ejtett volna új élete szövetén, az életen, melyet addig oly nagy műgonddal ápolt. Amint egy maréknyi frissen vágott haj a fürdőszoba padlójára hullott, folytatta a vagdosást, és a sajnálkozása hamarosan dühbe csapott át. Minden, amit megtervezett, minden, amit kockára tett, most már fikarcnyit sem ért; de ez a világ rendje. Nem számít, milyen okosnak hiszed magad, mindig akad nálad okosabb, és itt most ő hibázott: nem számolt az eshetőséggel, hogy túljárhatnak az eszén. Túl sok éven át ő volt a legokosabb ember a társaságban, aki mindig két lépéssel előrébb járt, és bárkit ki tudott cselezni a csapatból. A siker titka egyszerű volt: nem hagyta, hogy a szabályok az útjába álljanak, és ezt a megközelítést mások nem mindig értékelték. Igaz, időnként becsúsztak hibák. Igaz, néha szükségtelenül folyt vér. Eközben ellenségeket szerzett, és egyik-másik kollégája ma már megvetette, de az erőfeszítéseinek hála a feladatokat mindig elvégezték. Emiatt lett ő az aranycsajszi.

Mostanáig. Nyissz!

A tükörképét tanulmányozta, ezúttal hűvös, kritikus tekintettel. A tíz perc alatt, amíg levágta becses fürtjeit, átment a korábbi élete miatti gyász minden szakaszán. A tagadáson, a dühön, a depresszión. Most elérkezett az elfogadás stádiumához, és kész volt továbblépni, hogy lehántsa magáról a régi Diana burkát, és életet leheljen az új Dianába. Már nem az aranycsajsziba, hanem valakibe, akit a tapasztalat fent edzett acéllá. Ezt is túl fogja élni.

A lehullott hajat besöpörte egy szemeteszsákba, aztán beledobta az üres hajfestékes dobozt is. Nem volt ideje sterilizálni a helyet, így rengeteg nyomot hagy maga után, de ezen nem lehetett segíteni. Csak remélhette, hogy a párizsi rendőrség a tipikus szexista ösztöneire hagyatkozva azt feltételezi, hogy a nőt, aki ebben a lakásban élt, a nőt, aki most eltűnt, elrabolták. Hogy áldozat, nem pedig tettes.

Feltette a szemüveget, és frissen nyírt haját összeborzolta, hogy jó kócos legyen. Ez csupán könnyed álca volt, de ahhoz elégnek kellett lennie, hogy megtévessze a szomszédokat, akikkel kifelé menet találkozhat. Bekötötte a szemeteszsákot, és kivitte a fürdőszobából, át a hálóba, ahol elővette az utazótáskáját. Kár, hogy le kell mondania a gyönyörű cipőiről és ruháiról, de kevés cuccal kellett utaznia, és ha hátrahagy egy szekrénnyi márkás divatholmit, attól az eltűnése még kevésbé tűnik önkéntesnek. Ugyanígy hátrahagyja a szépen gyarapodó bankszámláinak köszönhetően az évek során összegyűjtött műkincseket is: az antik kínai vázákat, a Chagall-festményt, a kétezer éves római mellszobrot. Mindegyik hiányozni fog, de áldozatokat kellett hoznia, ha túl akarta élni.

Kezében az utazótáskájával és a szemeteszsákban a levágott hajával átment a hálószobából a nappaliba. Ott ismét sajnálkozva sóhajtott fel. Ronda vérfoltok mocskolták be a bőrkanapéját, és rajzoltak ívet a falon ott, ahol a Chagall-kép lógott, mintha az magának a festménynek az absztrakt meghosszabbítása volna. A Chagall alatt hevert a vér forrása. A férfi volt az első támadó, aki belépett az ajtaján, így ő lett az első, akit elintézett. Tipikus férfias egyed volt, akinél az edzőteremben töltött órák a domborodó bicepszében, nem pedig az eszében térültek meg. Nem számított rá, hogy így ér véget neki ez a nap, és meglepett arckifejezéssel halt meg; nyilván nem várta, hogy egy nő fogja elintézni.

Biztosan nem informálódott kellőképpen a célpontjáról.

A nő suttogást hallott a háta mögött, és megfordult, hogy a másik férfira nézzen. Az a drága perzsaszőnyeg szélén feküdt, a vére beszivárgott az indák és tulipánok bonyolult mintázatába. Meglepetésére a férfi még élt.

Odament hozzá, és a cipőjével megbökte a vállát.

A férfi szeme felpattant. Felbámult rá, és a fegyvere után tapogatózott, de a nő már korábban olyan messzire rúgta, ahol nem érhette el, és csak annyit tudott tenni, hogy a kezével csapkodott a padlón, mint a saját vérében vergődő, döglődő hal.

– Qui t’a envoyé? – kérdezte a nő.

A férfi keze erre még vadabbul csapkodott. A golyó, amit a nő a nyakába lőtt, bizonyára megsértette a gerincét, és ettől a mozdulatai görcsösek lettek, a karja robotszerűen rángatózott. Talán nem értett franciául. A nő megismételte a kérdését, ezúttal oroszul: Ki küldött téged?

Nem látta, hogy a férfi szemében felcsillant volna az értelem szikrája. Vagy túl gyorsan távozott belőle az élet, és az agya nem működött, vagy nem értette a szavait; mindkettő aggasztó lehetőség. Az oroszokkal még elboldogulna, de ha valaki más küldte ezeket az embereket, az gondot jelentene.

– Ki akar megöletni engem? – kérdezte, ezúttal angolul. – Mondd meg, és életben hagylak!

A férfi karja már nem rángatózott. Még mindig hallgatott, de a nő látta a szemén, hogy megértette. Megértette a kérdést. Azt is megértette, hogy igazából mindegy, elmondja-e az igazságot, vagy sem; így is, úgy is halott.

Férfihangokat hallott a lakása előtti folyosóról. Vajon másokat is küldtek erősítésnek? Túl sokáig késlekedett, és már nem maradt ideje kihallgatni ezt itt. Célra emelte hangtompítós fegyverét, és két golyót eresztett a férfi fejébe. Jóccakát!

Mindössze másodpercekbe telt, míg kimászott az ablakon a tűzlépcsőre. A lakására vetett utolsó pillantása keserédes volt. Itt egy darab boldogságot lelt, és élvezte munkája jól megérdemelt gyümölcsét. Mostanra a hely mészárszékké változott; két névtelen férfi vére mocskolta be a falait.

A tűzlépcsőről leugrott a sikátorba. Este tizenegykor Párizs utcáin még mindig nagy volt a nyüzsgés, így könnyedén elvegyült a forgalmas sugárúton sétálgató gyalogosok között. A távolból rendőrségi szirénát hallott, de nem gyorsított a léptein. Még korai lett volna; a szirénának semmi köze hozzá.

Öt utcával odébb bedobta a szemeteszsákot egy éttermi kukába, és ment tovább, a vállán átvetett utazótáskával. Benne volt mindaz, amire jelen pillanatban szüksége lesz, és maradtak egyéb erőforrásai is. Ami több mint elég az újrakezdéshez.

De előbb ki kell derítenie, ki akarja a halálát. Sajnos ez egy feleletválasztós kérdés. Eddig azt feltételezte, hogy az oroszok, de most már nem volt benne biztos. Ha több frakciót is felbosszantasz, a végén több ellenséged is lesz, és mindegyikük elég tehetséges ahhoz, hogy elszabadítsák a káoszt. A kérdés csak az, hogyan tudódott ki a neve. És tizenhat év elteltével miért akarják elkapni?

Ha tudják a nevét, akkor a többiekről is tudniuk kell. Úgy tűnt, a múlt mindnyájukat utolérte.

Ennyit a kényelmes nyugdíjas évekről. Ideje visszamenni dolgozni.

2. fejezet
Maggie

Purity, Maine, napjainkban

Valami meghalt itt.

A mezőn állok, és a hóban látható mészárlás nyomait bámulom. A gyilkos a friss porhóban vonszolta az áldozatot, és noha továbbra is havazik – a hópelyhek puhán hullanak alá –, a hó még nem fedte be a gyilkos nyomait, sem az erdő felé vonszolt holttest vájta barázdákat. Vérfoltokat látok, szétszórt tollakat és a szélben remegő fekete pihecsomókat. Ez maradt meg az egyik kedvenc araucana tyúkomból, amelyet nagyra becsültem, mivel megbízhatóan termelte a szép kék tojásokat. És bár a halál csupán egy tűhegynyi pont az élet nagy körforgásában, és már sokszor láttam, ez a veszteség mégis súlyos csapás. Nagyot sóhajtok: leheletem gomolyog a hidegben.

Benézek a csirkehálón át a megmaradt állományra, ami mostanra három tucat tyúkra csökkent, alig kétharmadára az eredeti ötven csibének, amelyet tavaly tavasszal neveltem. Mindössze két óra telt el azóta, hogy kinyitottam a ketrec ajtaját, és kiengedtem őket nappalra, és ez a rövid idő is elég volt ahhoz, hogy a ragadozó lecsapjon. Egy kakasom van még, az egyetlen, ami túlélte a többszöri sastámadást és a mosómedvék pusztítását, és most a ketrecben sétálgat, minden farktolla érintetlen, és úgy tűnik, nem zavarja, hogy újabb tagját veszítette el a háremének. Micsoda haszontalan kakas!

Sok az közülük.

Ekkor villanásnyi mozgásra leszek figyelmes, és a csirkehálón túl emelkedő erdő felé nézek. Többnyire tölgy- és juharfák állnak ott, meg néhány szánalmas lucfenyő, mely a hatalmas szomszédok árnyékában tengődik. A bokrok között szinte alig látszik az engem figyelő szempár. Egy pillanatig csak bámuljuk a másikat, mint két ellenség, akik szemben állnak a havas csatatéren.

Lassan eltávolodom a mobil tyúkólamtól. Nem teszek hirtelen mozdulatot, nem adok ki egyetlen hangot sem.

Az ellenség le nem veszi rólam a szemét.

A fagyott fű ropog a bakancsom alatt, ahogy lassan Kubota RTV transzporterem felé tartok. Halkan kinyitom az ajtót, és benyúlok az ülések mögé rejtett puskámért. Mindig töltve van, így nem kell időt vesztegetnem arra, hogy felmarkoljam a lőszert, és betöltsem. A csövet a fák felé fordítom, és célzok.

Eldördül a lövés, hangos, mint a mennydörgés. Megriadt varjak rebbennek fel a fákról, és eszeveszett csapkodással szárnyalnak az ég felé, kotkodáló tyúkjaim pedig pánikszerűen menekülnek az ól biztonságába. Leeresztem a puskát, és hunyorogva nézem a fákat, fürkészem a bokrokat.

Semmi sem moccan.

A transzporteremmel áthajtok a mezőn az erdő széléig, és ott kiszállok. Az aljnövényzet sűrű bozótos, és a hó avart és kiszáradt gallyak rétegét rejti. Minden lépésem robbanásszerűen csattan. Még nem láttam vért, de biztos vagyok benne, hogy találok majd, mert az ember mindig tudja – valahogy a csontjaiban érzi –, ha a golyó célba ér. Végre meglátom a bizonyítékát, hogy jól céloztam: a vérfoltos leveleket. Araucana tyúkom szétcincált tetemét ott hagyom, ahol a gyilkosa elejtette.

Beljebb gázolok a bokrok között, félrelökve a nadrágomba kapaszkodó és az arcomba karmoló ágakat. Tudom, hogy itt van valahol, és ha nem pusztult is el, súlyosan megsebesült. Sikerült messzebbre jutnia, mint vártam, de tovább törtetek előre, a számból gomolygó pára spirál alakban kanyarog. Valaha képes lettem volna átsprintelni ezen az erdőn még tömött hátizsákkal is, de már nem az a nő vagyok, aki valaha voltam. Az ízületeimet megviselte az igénybevétel és az idő múlása, és egy ejtőernyős ugrás utáni kemény landolás miatt sebészeti kapcsok rögzítik a bokámat, ami fáj, ha a hőmérséklet csökken, vagy a barométer higanyszála esik. A bokám most is sajog. Az öregedés kegyetlen folyamat. Miatta lett merev a térdem, az lakkozza ezüstre egykor fekete hajamat, és mélyülnek el az arcomon a barázdák. De a látásom még mindig éles, és nem vesztettem el azt a képességemet, hogy olvassak a tájban, és értelmezzem a hóban hagyott nyomokat. Leguggolok egy mancsnyom fölé, és megpillantom a vérfoltokat a leveleken.

Az állat szenved. Ez az én hibám.

Ismét talpra kecmergek. A térdem és a csípőm tiltakozik, ellentétben azokkal az időkkel, amikor még ki tudtam ugrani bármilyen szűk sportkocsiból, hogy aztán sprinteljek. Áttrappolok egy szederbokros részen, majd a tisztásra érek, és ott végre megtalálom a hóban mozdulatlanul fekvő nemezisemet. Nőstény. Egészségesnek és jól tápláltnak látszik, sűrű bundája vörösen csillog. A szája nyitva, kilátszanak borotvaéles fogai, melyek elég erősek ahhoz, hogy átharapják egy tyúk torkát, és kitörjék a nyakát. A lövedékem egyenesen a marján találta, és meglep, hogy idáig jutott, mielőtt összeesett. A csizmámmal megbökdösöm a testét, csak hogy megbizonyosodjak róla, döglött. Bár ez a bizonyos gond megoldódott, a róka életének kioltása nem tölt el elégedettséggel. Amikor kifújom a levegőt, sóhajomba megbánás vegyül.

Hatvanévesen már a kelleténél többet halmoztam fel belőle.

A prém túl értékes ahhoz, hogy itt hagyjam az erdőben, ezért a farkánál fogva megragadom a rókát. Jól belakott a tyúkjaimból, ezért olyan nehéz, hogy félig-meddig a talajon vonszolom: teste árkot váj az avarban és a havon. Felemelem és begördítem a Kubota kis platójára, ahol a tetem szomorkás puffanással landol. Én ugyan semmi hasznát nem veszem a bundának, de ismerek valakit, aki örülni fog neki.

Beszállok a Kubotába, és áthajtok a mezőn a szomszédom házához.

Luther Yount odaégetve szereti a kávét, és már a kocsifelhajtóján érzem az illatát, amikor kiszállok a transzporterből. Innen átlátok a hóval borított mezőn a tanyámig, ami egy dombocskán áll a szép cukorjuharsoron túl. A házam nem valami nagy, de elég masszív. Az ingatlanügynök szerint, aki eladta nekem, 1830-ban épült. Tudom, hogy az információi helyesek, mert megtaláltam a Szederfarm eredeti okiratát. Csak azt hiszem el, amit magam is meg tudok erősíteni. Az otthonomból minden irányba akadálytalan kilátás nyílik, és ha valaki közeledik, könnyedén kiszúrom, különösen egy tiszta téli reggelen, amikor a táj kopár és fehér.

Tehénbőgést és tyúkkárálást hallok. Apró csizmanyomok látszanak a hóban, Luther faházától a pajta felé. Tizennégy éves unokája, Callie, bizonyára odabent van, és az állatokat gondozza, mint minden reggel.

Feldübörgök a veranda lépcsőjén, és bekopogok. Luther nyit ajtót, én pedig beszívom a túl sokáig a tűzhelyen hagyott kávé kesernyés illatát. A fehér szakállú Mikulás piros kockás ingében és nadrágtartójában valósággal kitölti az ajtót, és zihál a füsttől meg a faházban terjengő por miatt.

– Jó reggelt, Maggie! – köszönt.

– Jó reggelt! Ajándékot hoztam neked és Callie-nek.

– Milyen alkalomból?

– Nincs alkalom. Csak gondoltam, hasznát veszitek majd. A Kubotában van.

Nem vesződik azzal, hogy kabátot vegyen, amúgy gyapjúingben, kék farmerban és gumicsizmában kilép a házból. Követ a transzporterhez, és elismerően mormog, amikor lenéz a döglött rókára, majd megsimítja a bundáját.

– Igazi szépség. Szóval ez volt az a lövés, amelyet ma reggel hallottam. Egyetlen golyóval terítetted le?

– Még így is sikerült majd ötven méterre bekúsznia az erdőbe.

– Valószínűleg ez ölte meg Callie két tyúkját. Szép munka.

– Mégis kár érte. Szegény pára. Csak nem akart éhen halni.

– Nem így van ez mindannyiunkkal?

– Arra gondoltam, hasznát vehetnéd a bundának.

– Biztos nem akarod megtartani? Szép darab.

– Te tudod, mihez kezdj vele.

Lerángatja a tetemet a transzporter platójáról. Az erőfeszítéstől még hangosabban zihál.

– Gyere be! – invitál, és úgy öleli magához a döglött állatot, mint az unokáját. – Épp most öntöttem magamnak egy kis kávét. Kérsz?

– Kösz, nem.

– Akkor legalább hadd adjak egy kis friss tejet!

Ezt már szívesen elfogadom. Callie fűvel táplált Jersey tehenének tejéhez semmi sem fogható, amit Maine-be költözésem előtt kóstoltam; sűrű és édes, így megéri kockáztatni, hogy pasztőrözetlenül igyam. Követem Luthert a házba, ahol ledobja a rókatetemet a padra. A rosszul szigetelt faházban alig van melegebb, mint odakint, hiába megy a fatüzelésű kályha, ezért magamon hagyom a kabátomat, de Luther láthatóan jól érzi magát ingben és farmerban. Nem kérek kávét, de ő mégis letesz két bögrét a konyhaasztalra. Udvariatlanság lenne visszautasítani a meghívást.

Leülök.

Luther egy kancsó tejszínt tol elém. Tudja, hogyan szeretem a kávét – vagy legalábbis ismeri az egyetlen módot, ahogyan elviselem a kávéját –, és azt is tudja, hogy képtelen vagyok ellenállni a Callie tehenéből származó tejszínnek. A két év alatt, mióta a szomszédos birtokra költöztem, kétségtelenül számos dolgot megtudott rólam. Tisztában van vele, hogy este tíz körül mindig leoltom a villanyt, és korán kelek, hogy megetessem és megitassam a tyúkjaimat. Tudja, hogy kezdő vagyok a juharfák csapolásában, többnyire magamnak való vagyok, és nem rendezek hangos bulikat. És ma már az is kiderült számára, hogy jól lövök. Persze sok mindent nem tud rólam, olyasmiket, amiket sosem mondtam el neki. Olyasmiket, amiket soha nem is fogok. Hálás vagyok azért, hogy nem kérdezősködik sokat. Értékelem a diszkrét szomszédokat.

De én azért sokat tudok Luther Yountról. Nem nehéz rájönni, hogy milyen ember: elég csak körülnéznem az otthonában. A könyvespolcai kézzel készültek, akárcsak a durván faragott konyhaasztal, és a konyhakertjéből származó szárított kakukkfű- és oregánókötegek lógnak a fenti gerendáról. Könyvei is vannak – rengeteg, rengeteg könyv, a részecskefizikától az állattenyésztésig a legkülönfélébb témákban. A tankönyvek némelyikén az ő neve szerepel szerzőként, ami elárulja, hogy Luther Yount korábban a gépészmérnöki karon dolgozott professzorként, mielőtt otthagyta a Massachusettsi Műszaki Egyetem tanszékét. Mielőtt maga mögött hagyta a tudósokat és Boston városát, és talán néhány személyes démont is, hogy átalakuljon zilált, de boldog farmerré. Mindezt nem azért tudom róla, mert ő mondta el nekem, hanem mert alaposan utánajártam a múltjának, ahogyan az összes közeli szomszédommal is megtettem, mielőtt megvettem a Szederfarmot.

Luther átment az ellenőrzésen. Ezért érzem magam abszolúte jól, amikor a konyhaasztalánál ülök, és a kávéját szürcsölgetem.

Bakancsok dübörögnek a verandán, az ajtó kitárul, és beáramlik a kinti hideg levegő, amint a tizennégy éves Callie  becsörtet. Luther itthon tanítja, aminek köszönhetően Callie bájosan vadóc, és ettől egyszerre bölcsebb és naivabb, mint a vele egykorú lányok. A nagyapjához hasonlóan a vidám lány külseje is zilált, munkáskabátja csupa kosz, barna hajába kóbor tyúktollak akadtak. Két kosár frissen begyűjtött tojást hoz, amelyeket letesz a konyhapultra. Az arca annyira kipirult a hidegtől, hogy olyan, mintha felpofozták volna.

– Szia, Maggie! – köszön, miközben felakasztja a kabátját.

– Nézd, mit hozott nekünk! – mondja Luther.

Callie ránéz a padon fekvő döglött rókára, és végigsimít a bundáján. Egy pillanatig sem tétovázik, nem finnyáskodik. Élete nagy részében Lutherrel élt, mióta az anyja herointúladagolásban meghalt Bostonban, és az élet a farmon megtanította rá, hogy ne lepődjön meg, ha a halállal találkozik.

– Ó! Még meleg – közli.

– Egyenesen ide hoztam – felelem. – Gondoltam, a nagypapáddal készíthetnétek belőle valami szépet.

Valósággal sugárzik az örömtől.

– Gyönyörű a bundája! Köszönöm, Maggie! Gondolod, hogy elég lesz egy sapkához?

– Szerintem igen – bólint Luther.

– Tudod, hogyan kell csinálni, nagypapi?

– Majd utánanézünk, és együtt kitaláljuk. Nem hagyhatjuk, hogy egy ilyen szépség kárba vesszen, nemde?

– Szeretném látni, hogyan csinálod, Luther – jegyzem meg.

– Azt is látni akarod, hogyan nyúzom meg?

– Nem, azt már tudom, hogy kell.

– Tényleg? – Felnevet. – Mindig sikerül meglepned, Maggie.

Callie a mosogatóba teszi a tojással teli két kosarat. Kinyitja a csapot, majd a ronggyal nekilát letörölni a foltokat a tojásokról, hogy azok hibátlannak tűnjenek a dobozokban. A helyi szövetkezetben hét dolcsit perkálnak egy tucatért, ami a szabad tartású biotojásokhoz képest jó ár, ha figyelembe vesszük a beleölt munkát, a tápot, valamint az örökös harcot a hiúzokkal, rókákkal és mosómedvékkel. Nem mintha Luther és Callie megélhetése a tojáseladástól függene, mert Luthernek tekintélyes befektetési számlája van. Ez egy újabb apró részlet róla, amit sikerült előásnom. Ezek Callie tyúkjai és az ő keresménye, és a lány máris remek üzletasszony. Még sosem találkoztam olyan tizennégy éves gyerekkel, aki ilyen hatékonyan tud levágni és kibelezni egy öreg tojót.

– Szomorú, hogy le kellett lőnöd, de én is túl sok tyúkomat vesztettem már el – mondja Callie.

– Majd egy másik ragadozó lép a helyére – vélekedik Luther. – Ez a világ rendje.

Callie rám néz.

– Hányat vesztettél el?

– Fél tucatot csak a múlt héten. Ma reggel a róka elvitte az egyik araucanámat.

– Talán nekem is kéne néhány araucanát szereznem. Úgy tűnik, a vásárlók szeretik a kék tojásokat. Talán többet is kérhetnék értük.

Luther felmordul.

– Kék tojás, barna tojás. Mindnek ugyanolyan az íze.

– Hát, azt hiszem, jobb lesz, ha megyek – tápászkodom fel.

– Ilyen hamar? – kérdezi Callie. – Csak most jöttél.

Ritka az olyan tizennégy éves, aki arra vágyik, hogy korombeliekkel társalogjon, de Callie nem hétköznapi lány. Olyan jól érzi magát a felnőttek között, hogy néha elfelejtem, milyen fiatal.

– Ha a nagypapádnak sikerül megvarrnia azt a rókaprém sapkát, újra eljövök – mondom.

– Én meg csinálok csirkepaprikást nokedlivel vacsorára.

– Akkor biztosan jövök.

Luther felhajtja a maradék kávéját, és szintén feláll.

– Várj, hozom a tejet, amit ígértem! – Kinyitja a hűtőszekrényt, amitől a polcokon dallamosan összekoccannak a tejesüvegek. – Ha nem lennének ezek az átkozott egészségügyi előírások, akkor a tejünket a tanyasi standon is árulhatnánk. Csak ücsörögnénk, és dőlne a lé.

A lé, amire nincs szüksége. Vannak, akik szeretnek hivalkodni a vagyonukkal, de Luther mintha szégyellné a sajátját. Vagy talán önvédelmi reakció, hogy igyekszik elrejteni azt, amit mások esetleg el akarnak venni tőle. Kivesz négy üveg tejet, mindegyik tetején vastag föl, és egy papírzacskóba rakja.

– Legközelebb, ha valaki beugrik hozzád, Maggie, kóstoltasd meg vele! Aztán küldd át ide, hogy vegyen még! Természetesen szigorúan magánbizniszként, Maine államot hagyjuk ki belőle!

Már az ajtóban állok a becses tejjel, amikor leesik, hogy mit mondott. Visszafordulok.

– Hogy érted, hogy legközelebb?

– Nem járt nálad tegnap valaki?

– Nem.

– Hm. – Callie-re néz. – Talán rosszul hallottad.

– Mit hallott rosszul? – kérdezem.

– Volt egy hölgy a postán – mondja Callie. – Én pont a leveleinkért mentem, amikor meghallottam, hogy azt kérdezi a postamestertől, hogyan juthat el a Szederfarmra. Azt mondta, a barátod.

– Hogy nézett ki? Fiatal volt, öreg? Milyen színű volt a haja?

Puskaropogás-szerű kérdéseim hallatán Callie láthatóan megdöbben.

– Fiatal volt, azt hiszem. És nagyon csinos. Nem láttam a haját, mert kalapot viselt. És szép tollkabátot. Kéket.

– Ugye nem mondtad el neki, hol lakom?

– Nem, de Greg elárulta. Valami baj van?

Erre nem tudom a választ. A nyitott ajtóban állok, kezemben a tejesüvegekkel teli zacskóval, a hideg levegő betör a házba.

– Én nem vártam senkit. Nem szeretem a meglepetéseket, ennyi az egész – mondom, és kimegyek a faházból.

Valami baj van?

A kérdés még akkor is nyugtalanít, amikor később beautózom a városba, hogy beszerezzem az ellátmányt. Ki akarja tudni, hogy merre van a farmom? Az érdeklődés lehet teljesen ártatlan is, talán valaki az előző tulajt keresi, és nem tudja, hogy az asszony három évvel ezelőtt, nyolcvannyolc évesen elhunyt. Mindenfelől azt hallom, hogy legendásan éles eszéről és szörnyű természetéről volt híres. Kedvemre való ember. Ez logikus ok lenne arra, hogy valaki a Szederfarm felől kérdezősködjön, mert amúgy senkinek nincs rá indoka, hogy engem keressen. A két év alatt, amióta a Maine állambeli Purityben élek, a kutya sem érdeklődött utánam.

Szeretném, ha ez így is maradna.

A városban a szokásos köreimet futom: bemegyek a takarmány- és az élelmiszerboltba, majd a postára. Itt könnyedén elvegyülök a többi ezüstös hajú nő között, akik télikabátba és sálba burkolódznak. Hozzájuk hasonlóan én is ritkán keltek feltűnést. Az öregség biztosítja a névtelenséget; emiatt a leghatékonyabb álca.

A falusi boltban a kutya sem vesz észre, miközben a szűk folyosókon fel-alá tolom a kocsit, és leveszem a polcokról a  zabpelyhet, a lisztet, a krumplit és a hagymát. Tojást legalább nem kell vásárolnom. Az italválaszték ebben a kisvárosban siralmas, de legalább van kétféle márkájú skót malátawhisky, és bár egyik sem kifejezetten a kedvencem, azért veszek egy üveggel. Próbálok vigyázni a harmincéves Longmorn-készletemre, mert nem tudom, mikor találok majd másik forrást. És bármilyen whisky jobb annál, mint ha semmilyen sincs.

Míg a sorban állok, és várom, hogy fizethessek, simán össze lehet téveszteni egy másik farmerral, háziasszonnyal vagy nyugdíjas tanárral. Évekig képeztem magam, hogy ne tűnjek ki, ne hívjam fel magamra a figyelmet, és most ez már simán megy, ami egyszerre tölt el szomorúsággal, de megkönnyebbüléssel is. Néha hiányoznak azok az idők, amikor még feltűnő voltam, amikor még rövid szoknyát és tűsarkút viseltem, és éreztem, hogy a férfiak rajtam legeltetik a szemüket.

A pénztárosnő beüti az árakat a csilingelő kasszába, aztán kétszer is megnézi, amikor meglátja, hogy mennyi a számla.

– Ez… hűha! Kétszáztíz dollár. – Felnéz rám, mintha azt várná, hogy vitatkozni fogok, de nem teszem. A whisky miatt ilyen sok. Noha nem a kedvencem, vannak alapszükségletek az életben.

Kifizetem a cechet, és kiviszem a zacskókat. Miközben a pick-upomba pakolok, megpillantom Ben Diamondot a szokásos fekete bőrdzsekijében. Épp bemegy a Marigoldba, a szemközti kávézóba. Ha van ebben a városban valaki, aki tudja, merről fúj a szél, akkor az Ben. Talán ő tudja, ki kérdezősködött rólam.

Átvágok az utcán, és követem Bent a Marigoldba.

Azonnal kiszúrom, hogy Declan Rose-zal ül az egyik sarokban. Szokás szerint mindketten a bejárattal szemben foglalnak helyet; ezt a szokásukat még nyugdíjas korukban sem tudják levetkőzni. Declan a tweedzakójában és a mutatós oroszlánsörényével úgy fest, mint az a történelemprofesszor, aki valaha tényleg volt. Hatvannyolc évesen egykor fekete haja már félig ezüstbe kondorult, de még mindig olyan sűrű, mint amikor megismertem, közel négy évtizeddel ezelőtt. A professzor kinézetű Declannel ellentétben Ben Diamond külseje kissé fenyegető a borotvált feje és a fekete bőrdzsekije miatt. Hogy valaki hetvenhárom évesen is imponáló fellépésű legyen, arra születni kell, de Benben ez még mindig megvan. Ahogy a bokszuk felé tartok, mindketten felnéznek.

– Á, Maggie! Tarts velünk! – invitál Declan.

– Rég nem láttalak. Mizújs veled? – kérdezi Ben.

Letelepszem a bokszba.

– Volt egy kis gondom egy rókával, amivel foglalkoznom kellett.

– Gondolom, a róka már múlt idő.

– Ma reggel óta. – Felnézek, amikor a pincérnő elhalad mellettem. – Egy kávét kérek, Janine!

– Étlapot? – néz rám.

– Ma nem, kösz.

Ben végigmér. Az arcból olvasás az egyik adottsága, és bizonyára érzi, hogy valami célom van, azért ültem le hozzájuk. Megvárom, míg Janine hallótávolságon kívül kerül, majd felteszem a kérdésemet.

– Ki keresett engem?

– Valaki keresett? – néz rám Declan.

– Egy nő, akit eddig még nem láttak a városban. Hallottam, hogy tegnap a postán járt, és azt kérdezte, merre találja a Szederfarmot.

A férfiak előbb egymásra, majd rám pillantanak.

– Ez újdonság számomra, Maggie – közli Ben.

Janine meghozza a kávémat. Gyenge, de legalább nem égett oda, mint Lutheré. Megvárjuk, amíg elmegy, azután folytatjuk a beszélgetést. A szokás nagy úr. A két férfi azért választja mindig ezt a bokszot, mert olyan, mint valami biztonságosan elszigetelt előőrs, távol a kíváncsiskodó fülektől.

– Aggódsz emiatt? – kérdi Declan.

– Nem tudom, hogy kellene-e aggódnom.

– A neved alapján keresett? Vagy csak a farm nevét mondta?

– Csak a farm nevét. Lehet, hogy semmit sem jelent. Honnan tudhatná, hogy én lakom ott?

– Bármit kideríthetnek, ha nagyon akarják.

Elhallgatunk, amikor két kuncsaft feláll az asztalától, és elhalad mellettünk a pénztárhoz tartva. A csend lehetőséget kínál arra, hogy átgondoljam Declan szavait. „Ha nagyon akarják.” Úgy vélem, már nem éri meg a fáradságot, hogy a nyomomra bukkanjanak. Mindig vannak nagyobb halak, és én csak kis hal vagyok. Vagy esetleg közepes. Miért fáradnának olyasvalaki felkutatásával, aki nem akarja, hogy megtalálják? A nyugdíjba vonulásom óta eltelt tizenhat év alatt lassan alábbhagyott az éberségem. Mára már megszoktam, hogy kisvárosi tyúktenyésztő vagyok, és kezdtem elhinni, tényleg csak ennyi, és nem több. Ahogy Ben is csak egy nyugdíjba vonult értékesítő, aki korábban szállodai felszerelésekkel foglalkozott, Declan pedig nyugalmazott történelemprofesszor. Persze tudjuk az igazságot, de megőrizzük egymás titkait, mert mindnyájunknak van mit őrizni.

A kölcsönös zsarolás biztonságot nyújt.

– Nyitva tartjuk a fülünket – mondja Ben. – Kiderítjük, ki az a nő.

– Köszönöm, nagyra értékelném. – Leteszek két dollárt az asztalra a kávéért.

– Jössz a ma esti olvasóklubba? – kérdezi Declan. – Két hónapja voltál ott utoljára. Hiányolunk.

– Melyik könyvről lesz szó?

– Ibn Battúta zarándokútja és vándorlásairól. Ingrid választotta – feleli Ben.

– Már olvastam.

– Akkor összefoglalhatod nekünk a történetet – kér Declan –, mert sem Ben, sem én nem végeztük el a házi feladatot. Ma este találkozunk Ingrid és Lloyd házában. Hat órakor martinizás. Ha már felhajtottunk párat, talán át is ugorhatjuk a könyv megvitatását, és rögtön rátérhetünk a helyi pletykákra. Számíthatunk rád?

– Még átgondolom.

– Ez nem válasz – mordul fel Ben. Próbál nyomást gyakorolni rám, hogy elmenjek. Gyakran gondolkodtam azon, hogy mennyire vált be nála ez a gengszterszerep, amikor a terepen dolgozott. Engem biztosan nem ijesztett meg soha.

– Oké, ott leszek – mondom.

– És gondoskodom róla, hogy megkapd a kedvenc vodkádat jéggel – biztat Declan.

– Belvedere vodka legyen.

Declan felnevet.

– Ne már, Mags! Gondolod, hogy kiment a fejemből ez az apróság?

Még szép, hogy tudja, mi a kedvenc vodkám. Declan mutatós sörénye alatt olyan agy bújik meg a koponyájában, ami figyel a részletekre, és tehetsége van az idegen nyelvekhez, aminek köszönhetően hetet is elsajátított. Én háromnál feladtam.

Visszamegyek a pick-upomhoz, majd elindulok a zúzmarától göröngyös mellékutakon, a csupasz fák és hófödte mezők fekete-fehérségében. Nem gondoltam, hogy életem végén itt kötök ki. Ahol felnőttem, ott a por, a hőség és a vakítóan napfényes nyár volt az úr, és az első tél Maine-ben komoly kihívást jelentett. Megtanultam, hogyan kell tűzifát vágni, jégen vezetni és a fagyott csöveket kiolvasztani, és megtanultam, hogy az ember sosem túl öreg ahhoz, hogy alkalmazkodjon. Fiatalon, amikor elképzeltem tökéletes nyugdíjas éveim helyszínét, egy Ko Szamuj-i dombtetőn álló villáról álmodoztam a Thai-öbölben, vagy egy faházról az Osa-félszigeten Costa Ricában, ahol madarak és bőgőmajmok adnak majd szerenádot. Ezeket a helyeket ismertem és szerettem, de egyikre sem menekülhettem.

Mert erre számítanának. És a kiszámíthatóság mindig az első hiba.

A telefonomon megszólal a riasztó.

Ránézek a képernyőre, és a látottaktól a fékre taposok. Lehúzódom az út szélére, és a képeket bámulom. A biztonsági rendszerem videóját látom. Valaki az imént hatolt be a házamba.

Hívhatnám a helyi rendőrséget, de ők nyilván olyan kérdéseket tennének fel, amikre nem biztos, hogy szeretnék válaszolni. Ráadásul mindössze hat főállású zsarujuk van, és eddig nem volt okom kapcsolatba lépni velük. Szeretném, ha ez így maradna, még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy egyedül kell megoldanom ezt az ügyet.

Visszatérek az útra.

A pulzusom gyors ritmust ver, miközben elhúzok a cukorjuharfák sora mellett, és megállok a tanyám előtt. Egy ideig az autóban maradok, és a tornácot fürkészem. Semmi szokatlant nem látok. A bejárati ajtó zárva, a hólapát ott van, ahol hagytam, a tűzifarakásnak támasztva. A betolakodó azt akarja elhitetni velem, hogy minden rendben van.

Akkor én is ezt fogom játszani.

Kimászom az autóból, felcipelem a krumpliszsákot és a csirketápot a verandára. Ott ledobom őket, hogy jó nagyot puffanjanak. Miközben előszedem a lakáskulcsomat, mintha az idegvégződéseim finomra lennének hangolva, felerősítve minden érzést. Hallom az ágak zizegését, érzem, ahogy a szél hidegen megcsókolja az arcomat.

Feltűnik, hogy az ajtófélfánál elszakadt a cérnaszál.

Igen primitív taktika ez az elektronikus biztonsági berendezések korában, de a digitális rendszerek meghibásodhatnak vagy feltörhetők. Az elmúlt pár hónapban hanyaggá váltam, nem mindig vesződtem azzal, hogy a helyére erősítsem a pókhálófonál vékonyságú cérnaszálat, de azután, amit ma reggel hallottam Luther házában, újra elővigyázatosabb lettem.

Kinyitom a zárat, és a bakancsommal benyomom az ajtót; elém tárul az előszoba. A cipőim a pad alatt sorakoznak, a kabátjaim a fogason lógnak. A padló szemcsés a beletaposott homoktól és piszoktól. Eddig minden normálisnak tűnik. A nappali balra van. Benézek az ajtón, látom a kanapét, a füles foteleket, a kandalló melletti tűzifarakást. Egyetlen betolakodó sincs a láthatáron.

Jobbra fordulok, és belépek a konyhába, kikerülve a nyikorgó padlódeszkát. Látom a kávéscsészémet és a reggelihez használt edényeket a mosogatóban, a grépfrút héját a komposztvödörben. Kiömlött cukorszemcsék csillognak az asztalon. Minden úgy van, ahogy hagytam, kivéve egyetlen dolgot: egy ismeretlen sampon illatát.

A problémás padlódeszka megnyikordul mögöttem. Megfordulok, és szembekerülök a betolakodóval.

Fiatal, hajlékony, és egy sportoló kecsességével mozog. A harmincas évei elején jár, fekete haja egyenes, egyenes a frufruja is, a szeme sötét, a járomcsontja szlávos. Feltűnően nyugodtnak tűnik, annak ellenére, hogy a Waltherem csöve, amely a Callie-vel folytatott reggeli beszélgetésem óta nálam van, most a mellkasára szegeződik.

– Helló, Maggie Bird! – köszön.

– Azt hiszem, még nem találkoztunk.

– Miért pont ezt a nevet választotta?

– Miért ne?

– Hadd találjam ki! Bird, vagyis madár: „szabad, mint a madár”?

– Mindenkinek lehetnek álmai.

Kihúz egy széket. Leül a konyhaasztalomhoz, lazán félresöpri a cukorszemcséket, és láthatóan nem érdekli, hogy elég egyszer meghúznom a ravaszt, és neki annyi.

– Erre semmi szükség – közli, és a Walther felé int a fejével.

– Ezt majd én eldöntöm. Most épp olyasvalaki ül előttem, aki hívatlanul tört be a házamba. Fogalmam sincs, hogy ki maga, és mit keres itt.

– Kérem, szólítson Biancának!

– Ez igazi vagy álnév?

– Számít?

– A rendőrségnek kell majd egy név a hullához.

– Ó, kérem! Azért vagyok itt, mert van egy problémánk. És jól jönne a segítsége.

Egy ideig méregetem, szemügyre veszem ellazult vállát és a lustán keresztbe vetett hosszú, vékony lábát. Rám se néz, csak unottan piszkál egy kis bőrcsíkot a körménél.

Leülök vele szemben, és az asztalra teszem a Walthert.

A fegyverre pillant.

– Hát, megértem, miért érzi úgy, hogy kell magának. Híres arról, hogy nem bízik az emberekben.

– Híres vagyok?

– Ezért küldtek engem. Úgy gondolták, egy nőt kevésbé tart fenyegetőnek.

– Ha egyáltalán tud rólam valamit, akkor azt is tudja, hogy már kiszálltam a játékból. Tyúkokat tenyésztek. És szeretek tyúkokat tenyészteni.

Még csak apró mosolyra sem rándul az ajka. Nincs humorérzéke, kizárólag a munkára koncentrál, ő a bevetésre küldött nő. Az Ügynökség egyértelműen javult a toborzás terén azóta, hogy nekik dolgoztam.

– Nem tudom, miért küldték ide magát – mondom. – De most, hogy látott, tudja, már túl vagyok a csúcson, és be is rozsdásodtam. Nem érdekel egy újabb elvégzendő munka.

– Pedig megfizetnék.

– Annyi pénzem van, amennyi kell.

– Ez tetemes summa lehet.

A homlokomat ráncolom.

– Tényleg? Ez nem úgy hangzik, mintha az én olcsójános Uncle Samem mondaná.

– Ez a megbízás különleges jelentőséggel bír majd a maga számára.

– Továbbra sem érdekel. – Felállok, és bár a gyors mozdulattól belenyilall a fájdalom a térdembe, túl büszke vagyok ahhoz, hogy felnyögjek vagy elfintorodjak. – Most kikísérem. Mondja meg nekik, hogy ha legközelebb ideküldenek valakit beszélgetni, az kopogjon be, mint bármelyik normális látogató.

– Diana Ward eltűnt a radarról.

Hallgatok. Egy ideig bámulom, próbálok olvasni az arcáról, de csak a hűvös tökéletességet és a kifejezéstelen vonásait látom.

– Élve vagy halva? – kérdezem.

– Nem tudjuk.

– Hol látták utoljára?

– Fizikai valójában? Bangkokban, egy héttel ezelőtt. Azóta eltűnt, és a mobilja is elhallgatott.

– Évek óta nyugdíjas. Nem sokkal utánam otthagyta az Ügynökséget. Miért érdekli magukat, hogy most hol van?

– Aggódunk az egészsége miatt. Valójában mindenkiért aggódunk, aki részt vett a Cyrano műveletben.

Nem tudom leplezni a reakciómat e két szó hallatán. Érzem, hogy a sokk még a csontjaimat is megrázza, olyan erővel, mint egy agyrázkódást okozó robbanás.

– Miért pont most merült ez fel?

– Nemrég behatoltak az Ügynökség automatizált információs rendszerébe. Ez az illetéktelen hozzáférés riasztást váltott ki, de a behatoló csak a Cyrano művelethez tartozó fájlhoz fért hozzá.

– Az a művelet tizenhat évvel ezelőtt volt.

– És az információ továbbra is titkosítva marad, az érintettek biztonsága érdekében. De most attól tartok, hogy a nevük kiszivároghatott, és ezért keressük meg mindannyiukat, hogy ellenőrizzük, jól vannak-e. Hogy lássuk, nincs-e szükségük segítségre. Meg kell mondanom, nem gondoltam volna, hogy maga egy ilyen helyen köt ki. – Végignéz a fenyőfa asztalomon, a felakasztott öntöttvas serpenyők állványán. Odakint havazni kezd, és kövér hópelyhek kavarognak az ablakon túl; öröm sétálni ilyenkor a hóban. Bianca nem olyannak tűnik, mint aki hópelyhekben gyönyörködik.

– Amint látja, már berendezkedtem itt, és új nevem van – mondom. – Itt tökéletes biztonságban vagyok.

– De Diana talán bajban van.

– Diana bajban van? – Felnevetek. – Igen, az biztos. De ő igazi túlélő, és tökéletesen képes vigyázni magára. Ha csak ennyit akart kérni, akkor ideje, hogy távozzon. – A bejárati ajtóhoz megyek, és kinyitom. A bezúduló hideg levegő ellenére nyitva tartom, és várom, hogy nemkívánatos látogatóm kimenjen.

Bianca végül kilép a verandára, majd megfordul, és rám néz.

– Segítsen nekünk megtalálni, Maggie! Biztosan tudja, hová ment. Hiszen együtt dolgoztak.

– Tizenhat évvel ezelőtt.

– Mégis, valószínűleg jobban ismeri őt, mint bárki más.

– Igen, igaza van. Valószínűleg jobban ismerem. Ezért nem érdekel, mi történik vele – válaszolom, és becsapom az ajtót.

3. fejezet
Jo

Néhány férfinak csak egy alapos döfés kell, gondolta Jo Thibodeau, miközben nézte, ahogy a mentősök beteszik Jimmy Kiely hordágyát a kocsiba. Szinte biztos, hogy túl fogja élni a sérüléseit, és nézőponttól függően ez lehetett jó vagy rossz. Jó, mert a feleségének, Megannek nem kell szembenéznie az emberölés vádjával. Rossz, mert ez azt jelentette, hogy Jimmy visszatér, hogy Megan nyomorúságos életét még nyomorúságosabbá tegye, és arra kényszeríti majd Jót és rendőr kollégáit, hogy ismét beavatkozzanak a pár véget nem érő drámájába. Még egy olyan kisvárosban is, mint Purity, mindig akadt dráma – időnként zárt ajtók mögött, ahol senki nem hallhatta a zokogást vagy a testnek csapódó öklöt. Néha ezek a magánéleti drámák nyilvánosságra kerültek, és a szomszédok, akik látták a monoklikat és az örökké behúzott függönyöket, bólogattak, és azt mondogatták egymásnak: tudtuk, hogy ez egyszer bekövetkezik.

Ma este bekövetkezett, és a szomszédok közül most tucatnyian álltak a Bálnagejzír kocsma parkolójában, és hallgatták, ahogy Jimmy fenyegetőzik a mentőautó hátuljából, olyan hangosan, hogy még a bárban bömbölő zenét is túlharsogta.

– Csak várj, te kurva! Várj, amíg hazaérek!

Kár, hogy a kés nem találta el Jimmy tüdejét.

– Meg fogod bánni! Csak várj!

A mentőautó villogó fényekkel elhajtott, Jo pedig sóhajtott, párafelhőt fújva a fagyos levegőbe. A bár parkolójában álló tömeg tapodtat sem mozdult, mert ez volt a legizgalmasabb dolog, ami Purityben történt azóta, hogy Fernald Hobbs agyvérzést kapott a volán mögött, és a csónakkikötőn át egyenesen az öböl vizébe gurult. Annak ellenére, hogy ma este mínusz tíz fok volt, és újra havazni kezdett, úgy álltak ott, mintha megbabonázták volna őket a két járőrkocsi tetőlámpái. Ha az ember Maine-ben nőtt fel, a mínusz tíz fok már balzsamos februári éjszakának számít.

– Kérem, menjenek haza, emberek! – kiabálta Jo. – Nincs itt semmi látnivaló.

– Megérdemelte, Jo! – kiabálta vissza Dorothy French.

– Ezt az esküdtszéknek kell eldöntenie. Most pedig, kérem, menjenek haza, mielőtt mindannyian megfagynak. A bár ma estére bezárt.

Mivel a város egyetlen téli ivója becsukta a kapuit aznap estére, talán az éjszaka hátralevő része is nyugodt lesz. Hacsak valaki nem hajtott túl gyorsan az úton, és nem csúszott bele egy hótorlaszba, vagy valakinek a kisgyereke nem nyitotta ki az ajtót, és el nem kóborolt otthonról. Egy zsarunak a hideg idő mindent megnehezített a balesetektől az elveszett gyerekekig. Ha ehhez még társul a kabinláz, egy házaspár felgyülemlett dühe és a túl sok ital legrosszabb forgatókönyve, akkor…

Nos, ez történt ma este a Bálnagejzírben.

Bement a bárba, és leverte a havat a csizmájáról. Miután egyenesen a hidegből lépett be, úgy érezte magát, mint egy melegházban: legalább huszonnégy fokra csavarták a termosztátot. Micsoda energiapazarlás! Jo a bárpultra nézett, ahol néhány nyáron át dolgozott, bort töltött és koktélokat kevert a távoli, napbarnított turisták hordáinak, akik azt mondták, hogy ez a kis tengerparti falu eredeti, és azt tudakolták, mit csinálnak itt a népek télen. Nos, hát ezt csináljuk, gondolta. Hízunk, túl sokat iszunk, és egymás idegeire megyünk. Beszívta a sör élesztőillatát, és azon tűnődött, milyen jólesne most egy pohár jéghideg Sea Dog, de ennek még várnia kell. Lehúzta a dzsekije cipzárját, levette a kesztyűjét és a gyapjúsapkáját, majd arra koncentrált, amiért bejött: a fiatal nőre, aki a sarokban lévő asztalnál ült magába roskadva, és egy rendőr őrködött mellette.

Megan Kiely minden bizonnyal látott már szebb napokat is. A gimiben az egyik legnépszerűbb csaj volt, temperamentumos, vörös hajú lány, akinek a nevetését még a kinti terepfutó pálya másik végéből is lehetett hallani. A haja még mindig vörös volt, az alakja még mindig szívdöglesztő, de alig harminckét évesen kiszívták belőle a nevetést, és csak ez a szomorú burok maradt belőle.

– Szia, Megan! – lépett oda Jo; elég hangosan beszélt ahhoz, hogy a dübörgő zene mellett is hallani lehessen.

Megan felnézett.

– Szia, Jo! – mondta kedvetlenül.

Jo most a rendőrhöz fordult:

– Mike, magunkra hagynál egy kicsit? És kapcsold ki azt a szörnyű zenét, jó?

Megvárta, míg Mike a pult mögé megy, és kikapcsolja a hangládát. Végre áldott csend támadt. Amikor leült Megannel szemben az asztalhoz, valami ragacsos dologhoz ért az asztallapon, és amikor odanézett, látta, hogy vér tapad a kézfejére. Biztosan a seggfej vére volt, mert Meganön nem látszott nyílt seb, csak a jobb szeme volt bedagadva, amiből holnapra pokolian nagy monokli lesz.

– Szóval. Beszéljünk róla? – kérdezte Jo.

– Nem.

– Tudod, hogy muszáj.

– Igen – sóhajtott Megan. – Tudom.

Jo kivett egy papírszalvétát az adagolóból, és letörölte a vért a kezéről.

– Mi történt?

– Megütött.

– Hol?

– Az arcomba vágott.

– Úgy értem, hol történt?

– Otthon. Már nem is emlékszem, mi akasztotta ki. Ja, igen, az, hogy későn értem haza anyámtól. Megütött, én meg eljöttem otthonról. Ide. Gondoltam, kivárom, amíg lecsillapodik. De követett. A pultnál ültem, bejött, és rám támadt. Azt hiszem, csak… csak reagáltam. Felkaptam egy húsvágó kést, és közben hátráltam. Nem emlékszem, hogy megszúrtam. Csak arra, hogy üvöltözni kezdett, és véres volt, és valahogy a kezemben tartottam a kést.

Jo Mike-ra nézett.

– Már benne van a tasakban – mondta a férfi. – És van fél tucat szemtanúnk, aki látta, hogy Megan tette. – Vállat vont. – Egyértelmű az ügy.

Leszámítva, hogy nem volt az. Az a rész, hogy a feleség leszúrta a férjét, talán elég egyértelmű, de ami előtte történt, az egy szomorú és szövevényes történet a nőről, aki túl fiatalon lett szerelmes, és túl fiatalon ment férjhez. Túl fiatalon esett csapdába.

– A fogdába kerülök, ugye? – suttogta Megan.

– Ma estére igen. Amíg az ügyvéded reggel elrendezi a dolgokat.

– És azután?

– Vannak enyhítő körülmények. Én tudom, és a város legtöbb lakója is tudja.

Megan bólintott, és szomorúan felnevetett.

– Mondhatjuk, hogy már alig várom a fogdát. Olyan lesz, mint egy kis vakáció, tudod? Nyugodtan és biztonságban alhatok, és nem kell aggódnom, hogy Jimmy esetleg…

– Megan, ennek nem kell így lennie.

– De így van. – A nő felnézett Jóra. – Egyszerűen így van.

– Akkor változtass rajta! Mondd meg Jimmynek, hogy menjen a picsába!

Megan félmosolyra húzta a száját.

– Igen, te pontosan ezt mondanád. A jó öreg Jo Thibodeau, aki nem fél semmitől. Fikarcnyit sem változtál a gimi óta. – Megrázta a fejét. – Egyébként is, mit keresel te még mindig ebben a városban? Eltűzhettél volna innen. Bárhol élhetnél. Valami meleg helyen, például Floridában.

– Nem szeretem a hőséget.

– A lényeg az, hogy máshol is lehetnél.

– Igen, megtehetném. Ahogy te is.

– Nem te kötöttél ki rossz embernél.

– Ezen bármikor változtathatsz.

– Olyan könnyű ezt mondani. De nem érted, milyen nehéz.

– Nem. – Jo felsóhajtott. –Azt hiszem, nem. – Ahogy Jo azt sem értette, hogy Megan miként hagyhatta, hogy Jimmy Kiely magához édesgesse. De hát a Jimmyhez hasonló férfiak általában távol tartották magukat Jótól, mert híre volt. A városka összes sráca tudta, hogy ha valaha is megütik Jo Thibodeau-t, ő visszaüt, méghozzá kétszer olyan keményen.

Jo felállt, és felsegítette Megant.

– Meg kell nézetned a szemedet. Mike elvisz a kórházba. A nyilvántartásba vételeddel majd később foglalkozunk.

– És akkor tudok aludni – mondta Megan.

Ma éjjel valószínűleg tényleg rendesen kipihenheti magát, hiszen ő lesz a fogda egyetlen lakója. Az évnek ebben a szakában Purity cellái szinte mindig üresen tátongtak. Jo ebben látta a tél előnyét. Ilyenkor nincsenek részeg nyári turisták, akik motorcsónakokkal zúgnak át a kikötőn, nincsenek piti lopások, amelyeket unatkozó, iskolából hazafelé tartó tinédzserek követnek el. Amikor az éjszakák hosszúra nyúltak, és havazni kezdett, Purity városa mintha téli álomba merült volna, és önmaga álmosabb, kevésbé problémás változata lett.

Puritynek ezt az álmos verzióját látta, amikor még aznap este, valamivel később végiggurult a Main Streeten; a kirakatok már este hétkor sötétbe borultak, a kihalt járdákon csillogott a jég az utcai lámpák fényében. A téli éjszakán szunnyadó, elvarázsolt település. Bár úgy tűnt, mintha megfagyott volna az időben, Jo túl sok változást látott már harminckét éve alatt. A régiségkereskedés, ahol valamikor össze nem illő porcelánokat és megfakult képeslapokat árultak, most ajándékbolt volt, és puccosan csomagolt lekvárokat, zseléket és cukorkákat lehetett kapni. A régi bisztróból, ahol az apja annak idején kólás fagyit vett neki, borszaküzlet lett, aztán Fine Grind kávézó, ahol olyan sokféle kávét árultak, hogy olasz szótár kellett hozzá, ha tudni akartad, mit rendeltél. Legalább a barkácsbolt még mindig működött, de a nyolcvanhárom éves tulaj már nagyon szeretett volna nyugdíjba vonulni, és egy napon a bolt már nem kalapácsokat meg csavarhúzókat fog árulni, hanem pólókat. Noha ezek a téglaépületek százötven évesek voltak, az üzletek és a tulajdonosok megállás nélkül, folytonosan változtak bennük, mert az egyetlen, amire az ember ebben az életben még egy kisvárosban is biztosan számíthatott, az a változás volt.

Arra gondolt, amit Megan mondott neki: „Mit keresel te még mindig ebben a városban? Eltűzhettél volna innen.” Ez igaz, Jo eltűzhetett volna Purityből, de tudta, hogy soha nem fog elmenni, mert nem akar. Itt nőtt fel, itt nőtt fel az apja, a nagyapja és az ő nagyapja, kétszázöven évnyi Thibodeau, akiknek a gyökerei a köves talajba mélyedtek. Most az ő felelőssége volt, hogy megvédje ezt a várost, ezt a huszonkilenc és fél négyzetmérföldet, ami a Penobscot-öböltől nyugatra a Cameron-hegyig húzódik. A határain belül volt a kikötő és a sólyatér, volt itt szántóföld és erdő, egy tó, számos nevet viselő és névtelen tavacska, és háromezer egész évben itt élő lakos, akiknek többsége a part mentén élt, ahonnan érezni lehetett a tenger illatát.

Ezen a téli éjszakán azonban túl hideg volt ahhoz, hogy érezni lehessen az óceán leheletét, még úgy sem, hogy Jo a kikötőbe hajtott, és a dokkoknál parkolt le. Lehúzta a kocsi ablakát, hogy hallgatózzon, van-e valami baj, de csak a hullámtörőnek csapódó víz loccsanását hallotta. A város két nagy tengeri vitorlását, az Amelie-t és a Samuel Dayt télire fehér zsugorfóliával vonták be, amitől a kikötőjükben ringatózó szellemhajóknak tűntek. Nyáron a két szkúner minden délután kifut, ha az időjárás engedi, zsúfolva fizető utasokkal. A helyiek a nap fogásának nevezték őket, és bár örömmel fogadták a pénzüket, nem rajongtak a forgalomért és a káoszért, amit a turisták hoztak a városba.

Ezeknek problémáknak a megoldását Jótól várták.

Kihajtott a kikötőből, eltávolodva a tengertől, és folytatta körútját. Először nyugatnak, a Cameron-tó felé hajtott, ahol a szezonális nyaralók most zárva voltak, várva a betörőket. Majd északnak fordult, elhaladt a hatalmas tölgyfa mellett, ahol a Parker fiúk két évvel ezelőtt összetörték a Hondájukat, és végtelenül lesújtott szüleik a gyerekeik nélkül maradtak, majd visszakanyarodott keletnek, a part felé, el a tanya mellett, ahol George Olsen lelőtte a feleségét, majd magát is. Most új lakók bérelték azt a házat, egy fiatal bostoni pár, akik kipróbálták a vidéki életet. Jo feltételezte, hogy tudtak Olsenék öngyilkosságáról. Vagy talán mégsem. Talán Betty Jones, az ingatlanügynök nagyvonalúan kihagyta ezt az információt a bérleti tájékoztatóból. Bettyre vallott volna: szokott ilyesmiket csinálni.

Az 1-es autópályán, a tengerparti úton, amely visszavezetett a kisvárosba, Jo ráfordult a kanyarra, ahol tavaly nyáron egy kerékpáros elesett és koponyatörést szenvedett, majd elhajtott a kis öböl mellett, ahol egy tizenéves lány fulladt vízbe. Ha az ember egész életét egyetlen városban éli le, minden olyan helyet ismer, ahol tragédia történt, mert a rossz emlékek maradandók, akár a sírkövek.

Esti körútját befejezve visszatért a purityi rendőrkapitányságra, és beállt a „Rendőrfőnök” feliratú parkolóhelyre. Öt hónapja volt már az. Legalábbis megbízott rendőrfőnök, addig, amíg a városi tanács össze nem szedi magát, és el nem dönti, ki lépjen Glen Cooney helyébe, aki hatvannégy évesen halt meg, és szó szerint feldobta a bakancsát, amikor egy autó elütötte, miközben büntetőcédulát írt. Jo érkezett elsőként a helyszínre, és még mindig nyomasztották az emlékek, amikor felidézte az út menti fűben heverő Glen képét, ahova a férfi repült; a jobb csípője kificamodott, a lába pedig szörnyű szögben állt. Ő vette fel Jót tíz évvel ezelőtt, noha csak vonakodva, mert kételkedett benne, hogy a huszonkét éves nő képes lenne bilincsbe verni nyáron a részegeket. Aztán egy este végignézte, ahogy megteszi, és onnantól Jo és Glen jóban voltak.

Most pedig ő az, akinek a rendőrség műszakrendjével, a betegszabadsággal és a mindig elégtelen költségvetéssel kell foglalkoznia. Egy háromezer lakosú városnak tényleg szüksége van hat főállású rendőrre? Nos, tanácselnök asszony, kevesebb is elég lenne, ha nem lenne több baleset, verekedés és autófeltörés. Ó, és júliusban nem tudnánk lezárni az 1-es utat, ezzel megállítva a nyári turisták invázióját? Biztosra veszem, hogy örömmel vinnék a dollárjaikat más városokba.

Belépett az épületbe, és az íróasztalhoz ment, ahol korábban Glen Cooney ült, az íróasztalhoz, ami most már az övé volt. Még mindig maga előtt látta az itt ülő férfit, ahogy minden áldott reggel, egy csésze feketekávéval és a szendvicsével, amint a hátát szálegyenesen tartja, ősz haja szépen megfésülve és elválasztva. Tisztességes ember volt, mint a legtöbb férfi Jo életében: nem zseniális elme, de megbízható, és hosszú távon ez számított igazán. Most, hogy Jónak kellett foglalkoznia azokkal a kényes helyzetekkel, amelyeket Glen szokott orvosolni – mint amilyen az alkoholproblémákkal küzdő beosztott rendőr, a kleptomániás templomi orgonista –, mikor leült ebbe a székbe, arra gondolt: „Mit tenne Glen?”

Lehuppant, magához térítette a számítógépet, és nekilátott, hogy megírja a Jimmy Kiely leszúrásáról szóló jelentést. Ha az este nyugodt marad, a jövő havi műszakbeosztást is összeállíthatja, és talán dolgozhat a jövő heti gimis karriernapra szánt beszédén. Aztán ott volt a hétvége, amit szintén meg kellett terveznie. Az időjárás-előrejelzés szerint szombaton tiszta idő várható, szikrázó hideg, ami jó nap lenne arra, hogy összepakolja a sátrát, és a kutyájával, Lucyval felmenjen a Kopasz-hegyre. Alig várta, hogy telefonhívások és zavaró tényezők nélkül tölthesse az éjszakát, hogy a kutyájával kempingezzen egy jót a hóban, a csillagos égbolt alatt.

Ekkor sercegve életre kelt a rádiója.