Írta: Jenna Evans Welch

A mű eredeti címe: Love & Olives

Fordította: Vince Judit Andrea

Szerkesztők: Varga Andrea, Paszler Zsófia

Nyelvi korrektor: Szádeczky Katinka

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Jenna Evans Welch

© Vince Judit Andrea

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Karina Granda

ISSN: 2063-6989

ISBN 978 963 499 564 7 (epub), kiadói kód: MX-1600e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Samnek

Akár egymillió végzetsárkánnyal,
százmillió rémmel, húsz bányapókkal
és még egy zombi malacemberrel is
megküzdök

érted.

Prológus

VAN EGY VISSZATÉRŐ, TITKOS ÁLMOM. Eddig senkinek sem beszéltem róla.

Nem árultam el sem a fiúmnak, sem a nevelőapámnak, vagy bárkinek a barátaim közül, ám a történetem szempontjából igenis fontos, ezért már most az elején felfedem.

Hetente két-három alkalommal éjjel, álmomban fuldoklom.

Méghozzá így: épp a vízben vagyok, a hátamra egy oxigénpalackot szíjaztak, és egyenesen az óceán mélyére merülök. A víz kellemesen meleg, a színe szikrázó kékeszöld, de alig veszem észre, mert kitartóan keresek valamit. Kutatok valami után. Nem tudom mi az, amit annyira szeretnék megtalálni – csak azt tudom, hogy nem akartam még soha semmit ilyen nagyon.

Végül megpillantok a mélyben valamit: fény villan. Ragyogó és hívogató, mire pillanatnyi habozás nélkül utánavetem magam. A fényesség középpontjában egy kisebb fémdarab helyezkedik el, és annál jobban ragyog, minél közelebb érek hozzá. Ám ahogy kinyújtom felé a kezem, hogy megérintsem, a fény kialszik, engem pedig áthatolhatatlan sötétség vesz körül. És ekkor jön a legfélelmetesebb rész. Észreveszem, hogy kiürült az oxigénpalackom. Pánikba esem, közben megpróbálok utat törni felfelé, a felszínre, de az annyira távol van, hogy amikor sikolyra nyílik a szám, víz áramlik a torkomba és a fülembe és – a többit sejthetitek.

Álmomban nem tudom pontosan, mit is keresek, de amint felébredek, az arcom sós, a torkom száraz, és minden annyira nyilvánvaló. Fájdalmasan nyilvánvaló. Atlantisz elveszett városát keresem. Apám univerzumát. S bár tudom, hogy az otthonom biztonságában vagyok, az ágyamban fekszem, nem az Égei-tenger fenekén, muszáj felkelnem és megtalálnom apám térképét.

A térkép is a féltve őrzött titkaim közé tartozik. A ruhásszekrény legfelső polcán tartom egy halom vázlatfüzet alatt, amelyeket általános iskolás korom óta gyűjtök, és már vagy egy tucatszor meg akartam szabadulni tőlük, de nem vitt rá a lélek. A térképet kézzel rajzolták, és beborítják az ide-oda mutató nyilak és a görög, illetve angol nyelven írt feljegyzések. Továbbá látható még rajta néhány, az apámra oly jellemző kacskaringós vonalvezetésű rajz: a fél szemén szemkötőt viselő tengeri kígyó és maga Poszeidón, amint a szigonyával szunyókál egy függőágyban.

Ugyanakkor fura az egész. Mert amikor kinyitom a térképet, igazából nem azt látom. Hanem apát. Ott ülünk az apró konyhaasztalunknál, fekete üstökével a térkép fölé hajol. A szemei ragyognak, mert épp a közös nagy szerelmünkről, Atlantiszról mesél. Gyermekkori önmagam csüng minden egyes szaván, mert akkor még Olive voltam. Indiana Olive, a világhírű felfedező.

A tudós-régész-mélytengeri búvár Indiana Olive kalózokkal és óriási tintahalakkal harcolt, meg persze kapzsi kereskedőkkel, akik el akarták venni a kincseit. Bátor volt és okos, és bármilyen nehézséget sodort is útjába az óceán, az apja mindig ott állt mellette.

Aztán hirtelen eltűnt mellőle.

Amikor apa elment tőlünk, huszonhat dolgot hagyott maga után. Akár a kukába is hajíthattam volna a legtöbbet, mégsem tettem – a kedvenc fahéj ízű rágógumiját, egy kifakult pólót és néhány összefirkált papírlapot. Összeszedtem mindet és egy régi cipősdobozba rejtettem az ágyam alá, aztán ha épp egyedül voltam otthon, mert anya dolgozni ment, elővettem és elgondolkodva nézegettem őket. Miért éppen ezeket a dolgokat hagyta itt?

Néhányat könnyű volt megfejteni. A pólónak szúrós volt az anyaga. A rágó túlságosan fahéj ízű volt. De miért maradt itt a kedvenc borotvahabja? És miért a térképünk? Összehajtogatva tette le az éjjeliszekrényemre. Úgy gondolta talán, hogy Szantorinin már nem lesz rá szüksége, hogy megtalálja az elveszett várost?

Pontos listát készítettem a hagyatékáról, aztán két éven keresztül minden egyes napon átnéztem ezt a listát; ennyi ideig tartott ugyanis, míg felfogtam, hogy apám nem fog visszajönni hozzánk. Nem szeretek beszélni erről az időszakról, legyen elég annyi: néha azt gondolom, pontosan tudom, mit érezhettek az atlantisziak, amikor az egész addigi életük összeomlott, szertefoszlott.

Ezek után abbahagytam a lista tanulmányozását. Csakhogy a lista jött velünk mindenhová. Részese volt a költözéseinknek, az iskolaváltásaimnak, egyszóval annak a magányos időszaknak, ami apa távozása után köszöntött ránk. Már Seattle-ben éltünk, és nem sokkal azután, hogy anya összeházasodott Jamesszel, megtalálta a listát: 26 dolog, amit apám rám hagyott; összeállította Indiana Olive. Az utolsó tételről akart beszélni velem. A huszonhatodikról.

Én persze nem álltam kötélnek. Különben is: többé már nem voltam Indiana Olive. Sőt, az Olive-ot is Livre módosítottam. Liv pedig soha, de soha nem akar beszélni az apjáról. A saját káromon tanultam meg, nem jó ötlet apám távozását azzal indokolni az embereknek, hogy egy olyan mitikus sziget miatt hagyott itt engem, aminek a létezését az emberiség 99,9%-a tagadja. Sőt, magamat sem szeretném becsapni ezzel a magyarázattal.

Úgyhogy nemet mondtam anyának. Nem akartam beszélgetni apáról. Sem pedig a múltamról. Legfőképp a listáról nem akartam többé tudomást venni. Ez jelképezte mindazt, ami megsebzett, és ezen felül az összes üres ígéretet, amiben valaha hittem.

Anya azt válaszolta, hogy ilyen fontos dolgokról beszélni kellene, de aztán, szerencsére, nem erőltette. Amit valóságos győzelemként éltem meg. Továbbléptünk, nem igaz? Ugyan miért foglalkoznék holmi aranyvárosokkal és be nem váltott ígéretekkel? Már nem érdekeltek a rejtélyes, nyomravezető jelek. Az életemnek ez a része végérvényesen lezárult. Nem több mint egy döglött akta.

Ám ekkor Atlantisz hívogatóan felém nyújtotta képzeletbeli kezét.

Első fejezet

#1. FÉL CSOMAG NAGY, PIROS RÁGÓGUMI

Apa folyton ezt rágcsálta. Egyik fóliába csomagolt lapocskát bontotta ki a másik után attól kezdve, hogy megitta a reggeli csésze kávéját. Azt mondta, ez volt az első dolog, amit megvásárolt közvetlenül azután, hogy megérkezett a chicagói reptérre Görögországból. Amint bedobta a rágót a szájába, tudta, hogy helyesen döntött: amelyik ország képes ilyen jó minőséget előállítani, az másban is jó. Alig volt valamije, amikor bevándorlóként átlépte az országhatárt. Csupán az útlevele, egy elnyűtt hátizsákja és pár száz dollárja. Eleinte olyan erős görög akcentussal beszélt, hogy három hónapba telt, míg végül érthetően tudott kérni magának egy csésze kávét.

És hogyan akart boldogulni az USA-ban ismeretség és pénz nélkül, teljesen egyedül? „Ugorj, és meglátod, háló nő köréd."

Apám mindig is helytelenül értelmezte az amerikai szólásokat.

LEVEGŐ UTÁN KAPKODOM. A tüdőm, mint két perzselő lufi. A postaládák és a fák furán kilengenek előttem, homályosan látok. Pedig Jamestől, a nevelőapámtól karácsonyra kapott fitneszórám tanúsága szerint alig több mint két kilométert tettünk meg.

Yodához, a nagymesterhez hasonlóan én sem vagyok egy futóbajnok. Ma aztán végképp nem.

– Pihennem kell! – ziháltam kétrét görnyedve, és a tenyeremet a csupasz térdemnek támasztottam.

Dax, a pasim nagyot sóhajtva lassított könnyed tempóján; nem mintha szüksége lett volna több oxigénre, csak épp rövid negyedóra alatt ez volt a harmadik leállásunk. Nem kellett ránéznem, hogy tudjam, miről árulkodik az arca. Csalódott volt. Csalódott, de még így is szédítően nézett ki a napcsókolta bőrével, a menő, felnyírt hajával és a kékeszöld szemével. Igen, ez mind ő, Dax.

A kezét a hátamon nyugtatta, ám én inkább megterhelőnek éreztem ezt a gesztust, mintsem támogatónak. – Liv, már eleget pihentünk. Tudod jól, hogy nekem még öt kilométert kell futnom, hogy teljesítsem az edzésadagomat!

Ó, hát persze, hogy tudtam. És én igazán le akartam futni vele azt az öt kilométert. Nemcsak azért, mert Dax utál egyedül futni, hanem a tegnap este miatt is tartozom neki ennyivel. Elkísért ugyanis Seattle belvárosában egy kiállításra, ami a polaroid fotózás történetét mutatta be. Még a telefonját is hajlandó volt kikapcsolni, hogy ne pittyegjen a barátai folytonos hívásaitól és üzeneteitől. Hálából szerettem volna zokszó nélkül lefutni vele a ma reggeli távját, legalább úgy, ahogyan eddig is tettem.

Viszont Dax családi, illetve baráti körének tagjaitól eltérően én nem vagyok futó. Sem kerékpáros. Vagy sífutó. Valamint alig tudok kikászálódni az ágyból kora reggel. Ami engem illet, időnként a Star Wars-filmekből idézek, kollázsokat alkotok, és lelkiismeretesen gondozom a szobanövényeket. Ám amikor Daxszel randizni kezdtünk, és párszor megemlítette, mennyire szeret reggelenként futni, szórakozottan rábólintottam, és tessék, most itt tartunk. Az azóta eltelt két év alatt persze kiderült a turpisság, ennek ellenére Dax magával cipel. Ha ez nem állhatatosság, akkor semmi sem az.

Ma különösen nehéznek bizonyult számomra a futás. Rettentő álmos voltam.

És beugrott, hogy éjjel álmodtam. Azt a bizonyos visszatérő álmot. Nem csoda, hogy annyi energiám maradt ma reggelre, mint egy élemedett korú lajhárnak.

Kifújtam a szememből a csatakos frufrumat, és megpróbáltam összefogni félhosszú hajamat a fejem búbján, de az állig érő tincsek kiszabadultak. Tessék, még a hajam is tiltakozik a futás ellen. Dax most csalódott, megbántott… talán még bosszankodik is. Igyekeztem az elmém hátsó traktusába szorítani a rémálmot. Ideje végre előrángatnom a kelléktáramból a SZUPERBARÁTNŐT, aki hízelegve és kedveskedve képes elhárítani a kibontakozóban lévő vihart.

Nem is kísérleteztem tovább, hogy összefogjam a hajamat, inkább még jobban összekuszáltam a művészi hatáskeltés érdekében. – Hé, Dax, tudod, mi javítana igazán a kondíciódon? Ha némi extra súllyal futnál. Például… – Elgondolkodva néztem fel az égre, majd mosolyogva újból rá. – Például az én súlyommal!

Megint felsóhajtott, de már ő is mosolyogva, aztán lehajolt, hogy fel tudjak kapaszkodni a hátára. Biztonságos rajttal indultunk, én boldogan csimpaszkodtam a vállán. A válla volt az első, amit észrevettem rajta, mivel közvetlenül mögötte ültem osztályfőnökin, és azon az első tanítási napon annyira igyekeztem a társaimhoz hasonló, tettetett unott képet vágni, hogy nem is tudtam másra koncentrálni.

Daxnek a megjelenésem, a stílusom tűnt fel azonnal, ami egyáltalán nem meglepő, mert mások is ezt veszik észre először. A kinézetemet ugyanis tudatosan megkomponáltam. Egyedi dizájn! Amikor Olive-ból Livvé alakultam, átböngésztem több száz stílustanácsadással foglalkozó videót, míg végül megállapodtam a számomra leginkább kivitelezhető francia diáklány stílusnál. Levágattam harminc centimétert a hajamból, végignéztem egy rakás sminkvideót, majd egy teljes hónapot azzal töltöttem, hogy összeállítottam magamnak egy nem hivalkodó, könnyed stílusú ruhatárat. A Patagonia áruházlánc kínálatából válogattam a Parisian Chick influenszereinek tanácsait követve.

És igen, görög-amerikai vagyok, nem pedig francia-amerikai. Ám ettől még öltözködhetek sikkesen, nem igaz?

Dax kocogásra váltott, mire a vállgödrébe fúrtam az arcomat. A nyár folyamán hetente húsz-harminc órát tölt a medencében, és úgy árad belőle a klór szaga, ahogyan a többi srácból a férfiparfüm illata. Dax gyakorlatilag egy magániskolába jár, de ahhoz, hogy a vízilabdacsapatunk tagja legyen, a mi sulinkba is be kellett iratkoznia, így aztán a tanítási nap egy részét nálunk tölti. Legalábbis eddig így volt. Két héttel ezelőtt ugyanis leérettségizett, ami kissé megbolygatta a lelkem nyugalmát, bár minden igyekezetemmel azon vagyok, hogy ezt palástoljam.

– Mondtam már neked, hogy imádom a hipoklórossav illatát kora reggel? – duruzsoltam a fülébe.

– Neked meg izzadságszagod van – felelte, és megszorította a térdemet. – Képtelen vagyok öt kilométert lefutni veled a hátamon. Menjünk vissza hozzátok!

– Ahogy akarod. – Arcomat az övéhez szorítottam. – Otthon aztán készíthetünk magunknak csokidarabos palacsintát. A bajnokok reggelije. Még az új, egyetemi edzőidnek sem lehet kifogása ellene.

Egyetem. Dax állkapcsában megfeszültek az izmok, én pedig lélegzet-visszafojtva vártam a következményeket. Bárcsak ne hoztam volna szóba a témát! Vajon le fog csapni rá?

A házak előkertjei mellett elhaladva megállapodott a tekintetem az egyik virágágyásba állított pirospozsgás képű kerti törpén, és végső menedékként elkezdtem imádkozni hozzá: Kérlek szépen, kicsi kerti törpe, intézd el nekem, hogy ne kelljen hazudnom ma a barátomnak…

– Felvetted már a kapcsolatot a Stanford Egyetemmel a középiskolai nyílt napjuk miatt? – szakította félbe ekkor a gondolatmenetemet Dax. – Amelia szerint ez nagyon fontos része a felvételi eljárásnak. Látni akarják, hogy erőfeszítéseket teszel, mielőtt egyáltalán megnézik a jelentkezési lapodat.

Kösz a semmit, kerti törpe.

– Persze – vágtam rá. – Remélhetőleg hamarosan hallani fogok felőlük.

A hangom olyan vékonyan szólt, mint egy kismadáré. Cincogtam, mint egy kisegér. Nem csupán arról volt szó, hogy Dax a Stanfordra fog járni, hanem a fél családja ott végzett, és Amelia, az unokanővére az egyetem felvételi irodáján dolgozik. És ez még hagyján. Ugyanis valahányszor rákattintok a linkre, amit Amelia küldött nekem, legalább olyan fojtogató pánikot érzek, mint azokban a bizonyos rémálmaimban. Tehát szó sem lehet róla. Nem regisztráltam a Stanford középiskolai nyílt napjára. Ám ezt most nem akarom elárulni Daxnek. Nem egy ilyen káprázatos nyári napon. Nem egy olyan jól sikerült randi után ott a képzőművészeti galériában. Nem akkor, amikor épp a környékünkön vágtatunk, és én magamhoz szorítom őt.

Pedig Dax mondani akart valamit, de szerencsére mellettünk a felhajtón hirtelen feltűnt valaki sportöltözékben, és az utolsó pillanatban megakadályozta a rám zúdulni készülő kérdések áradatát.

– Dax? – Maya Nakamura volt az, egy lány Dax végzős osztályából. Irtó sportosan festett a rózsaszínű, keresztpántos melltartójában és leggingsében. Hosszú, fekete egyenes szálú haját magas lófarokba fogta össze, a kezében tartott póráz végén pedig egy labrador ficánkolt. Láthatóan frissítő, kellemes reggeli kocogásra indult. Kockás hasa rögtön magához vonzotta a tekintetet.

– Szia, Maya! – köszöntöttem, miközben leugrottam Dax hátáról, hogy megpaskoljam a barátságos, nyáladzó kutyát.

Mayát a bulikból és az egyetemi előkészítő foglalkozásokról ismertem. Daxszel viszont már óvodáskoruk óta ismerik egymást – így működik ez a magánoktatásban. Hamar megtanultam, hogy Seattle gazdag gyerekei szinte mind egymás közeli ismerősei. És úgy összekapaszkodnak, mint az óceánban a kagylótelepek. Ma viszont annyira örültem a felbukkanásának, hogy szemet hunytam a tény felett: Maya már vagy egy évtizede bele van zúgva a barátomba. Valójában nincs mit csodálkozni ezen. Dax őrjítő pasi.

– Dax, tegnap este többször is próbáltalak hívni – csacsogta Maya, és szokás szerint tudomást sem vett rólam. Ahogyan a többi lány sem az osztályukból. Egyáltalán nem tetszett nekik, hogy Dax egy állami iskolába járó lánnyal randizik. Emiatt elérhetetlen lett számukra, ráadásul megbontotta az előkelő köreiket.

Maya papája a Fortune 500 vállalat tulajdonosa, ő pedig az a fajta lány, aki alvás közben is simán lefut nyolc kilométert, elkészíti a szurkolók posztereit, és közben megcsinálja a haját az őszi iskolabálra. Nem mintha bárki képes lenne alvás közben minderre, de a felhozott példa a csaj elszántságát jól érzékelteti.

– Hallottad már a nagy hírt?

– Miféle hírt? – Dax felrántotta a pólója szegélyét, hogy letörölje vele az izzadságot a csillogó szemöldökéről, miközben felfedte bámulatos hasizmait. Huhh! Most kínozza a csajt, vagy mi van?

– Felvettek a Berkeley-re! Alig ötven kilométerre leszünk majd egymástól!

– Igazán? – ugrottam talpra, miközben letöröltem némi kutyanyálat a sortomról. Annak ellenére, hogy Mayával egy kicsit sem vagyunk jóban, örültem a hírnek. Már majdnem fél éve dekkolt a Berkeley Egyetem várólistáján, és tanúja voltam, milyen keményen készült az előkészítőn a vizsgáira. Ezt meg kell ünnepelni!

– Maya, hiszen ez fantasztikus! Megérdemled. – A könyökömet Dax bordái közé böktem. – Nem igaz, Dax?

Engedelmesen lelkendezett velünk együtt. – Dehogynem! Igazán nagyszerű hír, Maya. Keményen megdolgoztál érte. – Azzal körém fonta a karját. – Liv már most próbálkozik a Stanfordnál; remélhetőleg jövőre ő is ott lesz.

Brr, brr, brr!

– Ó! Valóban? Tehát a Stanfordon gondolkodsz? – Maya arca egészen megnyúlt, ám a lófarka továbbra is vidáman himbálózott a feje búbján.

– Hát, akkor minden rendben. Így majd együtt lehettek!

Dax várakozón nézett rám. – Talán – feleltem. – Még gondolkodom néhány sulin, nem mintha a Stanfordra könnyű lenne bejutni. Szerencsére fél évem van rá, hogy eldöntsem, hová akarok jelentkezni. Tudod, nem muszáj elsietni az ilyen fontos döntéseket.

Dax ledermedt. Ha Maya észre is vette a kettőnk közötti feszültséget, nem tette szóvá. – Ó, Liv, biztos vagyok benne, hogy téged felvesznek bárhová; mindenki tudja, hogy a SAT-pontszámaid milyen magasak voltak. Ráadásul megnyerted azt az országos képzőművészeti versenyt. Mi is az… valami kollázs, ugye?

Valami kollázs, igen. Pontosan ezért nem beszélek az embereknek a művészetemről. Nem is én jelentkeztem a versenyre, hanem a tanárom nevezett be. – Nem nagy ügy – legyintettem, mintegy elhessegetve magamtól a témát.

– Pedig mások szerint igenis az – folytatta, és közben Daxre pillantott.

Ekkor jelzett a telefonom. SMS érkezett anyától. Olive, mikor érsz haza? Beszélnünk kell.

A szívem a torkomban dobogott, és kellett némi idő, amíg rájöttem, miért. Olive. Olive-nak nevezett. Amúgy tiszteletben tartotta a döntésemet, és ő is következetesen Livnek szólított. És 9:37 volt. Nem kellene anyának már dolgoznia ilyenkor? Miért nincs a munkahelyén?

Szorítást éreztem a mellkasomban, szédülni kezdtem, miközben vadul száguldoztak a gondolatok a fejemben. Valami baj van? Nem, nincs semmi baj. Nyugodj meg, Liv! Már megint túlreagálod a dolgot. Nincs abban semmi különös, ha véletlenül a régi neveden hív. Biztosan jól van…

– Liv, minden rendben? – suttogta Dax. Apró ránc jelent meg a homlokán.

Bólintottam, és még egy erőltetett mosolyra is futotta. Rendben. Jól vagyok.

Maya közben mondta tovább a magáét, én pedig igyekeztem felvenni a társalgás fonalát. – Nem bírom a várakozást. Bárcsak vége lenne már a nyárnak! Annyira mennék már az egyetemre! – Daxre mosolygott. – Szóval, Balboa szigete. Ugye eljössz te is a végzősök kirándulására?

– Naná, hogy megyünk! – felelte Dax, és újból magához vont. Maya szeme enyhén elkerekedett. – Liv, te is velünk jössz? Ez nagyszerű!

– Anyukám még nem egyezett bele – jegyeztem meg sietve. Dax osztályából körülbelül harmincan egyikük tengerparti házában fognak tölteni néhány napot, ami kaotikusnak és jó bulinak ígérkezik, ugyanakkor…

Nem is tudom. A helyzet az, hogy nem vagyok jóban az óceánnal. Javarészt tisztes távolból csodálom. Viszont Dax egy ideje valami sziklaképződményről beszél, amihez ki akar úszni, én pedig egymás után rukkolok elő a különféle kifogásokkal, amiért nem akarok kiúszni a nevezett sziklaképződményhez. Szögezzük le: tudok úszni. Még könnyűbúvár képzésen is részt vettem. Csak épp semmi kedvem beleveszni a sötét hullámokba. Ennek ellenére menni akartam. De nem úgy, ahogyan Dax elképzelte. Mostanában folyton erről beszélgettünk.

– El fogom intézni – jelentettem ki magabiztosan, mire Dax megajándékozott egy káprázatos mosollyal. Egy olyannal, amire csak ő képes. Éreztem, ahogy elgyengülök.

Maya habozott, majd kajánul elvigyorodott. – Csúcs! Nos, akkor majd találkozunk Balboán, ti „a legnagyobb eséllyel a középsuli után is együtt maradó párocska”!

Huhh! A hírhedt titulusunk az évkönyvből.

– Viszlát, Maya! – mondta erre Dax, és a másik karját is körém fonta.

Maya sarkon fordult, mi pedig néztük, ahogy elüget a kutyájával. Közben vártam Dax szokásos mentegetőzését. Nem hiába.

– Nincs ám köztünk semmi – jegyezte meg sietve.

– Miért, talán az ellenkezőjét állítottam? – Nekidőltem, így el kellett kapnia. – Egyébként miért mondod mindenkinek, hogy a Stanfordra jelentkezem? Még csak harmadéves vagyok.

– Végzős – javított ki, majd talpra állított. – Három hónap múlva már végzős leszel. És azt mondtam, hogy megpróbálod, de még nem biztos. Amúgy mi kifogásod van ellene, hogy ugyanabba a suliba járjunk?

– Nekem? Semmi. – Fél másodpercre behunytam a szemem. Mert igen, még belegondolni is szédítő, milyen jó lenne Daxszel együtt – távol a szülőktől – a campuson és a kollégiumban élni az egyetemisták mozgalmas életét, meg persze bulizni ezerrel. Ugyanakkor félelemmel töltött el a gondolat. Dax párhuzamos iskolalátogatása ugyanis azzal járt, hogy csak rövid ideig voltunk együtt a sulimban – mégis ő szabta meg, kivel barátkozzunk. Ez kezdetben működött is, hiszen akkor még nem ismertem senkit. De amint elkezdtem barátokat szerezni magamnak, fura, sokszor kínos helyzet állt elő. Nem tetszett neki, ha más srácokkal lógtam (jó, ez talán érthető), én pedig egyre nehezebben tudtam összeegyeztetni a saját elfoglaltságaimat és iskolai kötelezettségeimet Dax meccseivel és társadalmi életével. Annyi dolgom lett hirtelen ebben az iskolaévben, hogy kénytelen voltam abbahagyni a focit (természetesen a kapuban álltam, mert úgy nem kellett sokat futkosnom, mégis a csapat teljes jogú tagja voltam), hogy maradjon időm másra is.

Nem mintha panaszra lenne okom. Megőrülök Daxért. Megvadulok Daxért. Az igazi problémát az jelenti, hogy a Stanford nem a Rhode Island-i Képzőművészeti Egyetem.

RIKE. Elég, ha csak rá gondolok, és a gyönyörűségtől egyből be akarok ájulni az orgonabokrok közé, spontán dalra fakadok, vagy megteszek bármit, amit az ember olyankor tesz, amikor valóra válik az álma. De ki kell várnom a megfelelő pillanatot, hogy elmondjam Daxnek, és úgy tűnik, az nem ma lesz. Ahhoz képest, hogy a gimi legirigyeltebb szerelmespárja vagyunk, sokat civakodunk.

Vettem egy nagy levegőt, és már készültem az újabb vitára, amikor újból jelzett a telefonom. Még egy SMS érkezett anyától. Ez valamivel agresszívabb volt. Olive, kérlek, gyere haza MOST. Sürgősen beszélnünk kell.

Miért hív megint Olive-nak?

– Ki az? – kérdezte Dax a kijelzőre pillantva. – Gyorsan elhúztam előle a telefonomat. – Az anyukám.

Dax újból megtörölte az arcát az ingében. – Ilyenkor már dolgozni szokott, nem?

A gyomrom azonnal liftezni kezdett, de kényszerítettem magamat, hogy ne pánikoljak. Általában ösztönösen tör rám az édesanyám miatti aggodalom. Ha valaki elveszíti az egyik szülőjét, önkéntelenül is többet nyugtalankodik a másik miatt. Nem mintha anya valaha is okot adott volna az aggodalomra. Valószínűleg az öcsémre kell majd vigyáznom, ez minden.

– Gyerünk! Dobjuk össze a palacsintát! – feleltem.

Megint csak felkapaszkodtam a hátára, és a következő néhány percben áldott csendben haladtunk tovább. Már a felhajtónkon jártunk, amikor Dax rábökött a postaládára. – Belekukkanthatnál. Amelia szerint postán küldik ki a meghívókat.

– Dax – sóhajtottam fel, miközben lecsusszantam a hátáról. Csak azért sem hallgatok rá. Ezt az ötéves öcsémtől, Juliustól lestem el. Ő aztán mestere a dacoskodásnak. – Kihozzák egyáltalán a postát szombaton?

– Persze, hogy kihozzák – vágta rá ellentmondást nem tűrő hangon, amit máskor is elő szokott venni. – Majd én megnézem. – Azzal a postaláda felé nyúlt, ám ekkor – szerencsére – egy apró, Julius méretű nindzsa a közeli juharfáról egyenesen Dax fejére pottyant.

– Csakis egy nindzsa képes legyőzni egy másik nindzsát! – ordította Julius, és jól megszorongatta Daxet.

– Mi a… – üvöltött fel erre Dax, és széttárt karral forogni kezdett. – Julius, azt hittem, megbeszéltük, hogy ilyenkor előre figyelmeztetsz!

– Egy nindzsánál az áll az első helyen, hogy harc nélkül győzzön!

Gyorsan lefejtettem Juliust Daxről. A kisöcsém ma tetőtől talpig jelmezbe öltözött: egy álarc volt rajta, és anya fekete fürdőköpenye. A kezében két műanyag szamurájkardot tartott.

– Anya jól van?

– Persze – nézett rám csodálkozva. – Miért?

Némi könnyebbséggel tettem a kezem a vállára. – Ugye emlékszel, mit mondott neked anya és James? Többé nem mászhatsz fel a fára, hogy aztán lesből letámadd az embereket.

– Egyáltalán nem kellene lesből támadnod. Sem a fákról, sem máshonnan – tette hozzá Dax, mire Julius engedékenyen rámosolygott. Dax mindig is Julius egyik fő célpontja volt, és a tűzszünet megkötésére irányuló kísérletek eddig sorra meghiúsultak.

– Jaj, ne! – nyögtem fel, ahogy levettem Julius álarcát. – Csak nem az új szemceruzámat használtad? – A szeme köré kent aranycsillámot bárhol felismertem volna. Az Urban Decay sminkpaletta Aranybánya fantázianevű árnyalata. Dax bankettjére vettem. – Julius! Harminc dollárt fizettem érte a Sephorában!

– Egy nindzsának muszáj álcáznia magát! – magyarázta tettét Julius, majd rám szegezte a szamurájkardját. – Liv, azért másztam fel a fára, mert anya mondta, hogy figyeljem, mikor érsz haza. Hozott neked a postás egy képeslapot. Elég piszkos, és fura betűkkel írták. Anya egészen elsápadt, amikor meglátta.

Ne.

– Egy képeslap? – kapta fel a fejét Dax. – Biztosan az egyetemi meghívó.

Mozdulatlanná dermedtem. Látod? sikoltotta egy hang az elmémben diadalmasan. Valami nem stimmel!

– Gyerünk már, nézzük meg! – mondta Dax, azután megragadta a kezemet, és az ujjait az enyémbe fűzte. – Menjünk!

Anya üzenete futott át a fejemen. Beszélnünk kell.

– Hadd menjek be csak én… ti addig itt várjatok, rendben? Vigyáznál Juliusra? – Azzal kihúztam a kezem Dax szorításából, és elindultam a bejárati ajtó felé. Lazán, sétálva akartam megtenni a távot, de hat gyors lépéssel már bent is voltam a házban. Hiába, hajtott az adrenalin.

– Na, látod, tudsz te futni, ha akarsz! – kiáltott fel mögöttem Dax. Nem bajlódtam a válasszal. Csupán egyetlen helyről, egyvalakitől jöhetett nekem régi, fura írással megírt képeslap. És az határozottan nem a Stanford Egyetem Felvételi Irodája volt.

Meg kell szereznem azt a lapot és elrejtenem, mielőtt Dax, vagy bárki más meglátja.

Második fejezet

#2. Kifakult póló, rajta felirat: hermes görög kézbesítés, te megrendeled, mi már repülünk is vele

Miután megérkezett az Államokba, édesapám néhány hónapig futárként dolgozott. Méghozzá szándékosan. Azt mondta, hogy New York egy vadállat, és mint minden vadállatot, egyetlen módon lehet csak megszelídíteni: egyenesen a szemébe kell nézned, azután áthajtani rajta a kerékpároddal. (Jó, tudom, ennek így nem sok értelme van.) Még aznap, amikor New Yorkba érkezett, végigjárta az összes fellelhető görög éttermet, és mindössze három órán belül sikerült futárként munkát vállalnia egy csemegeboltban az 56. utcában, plusz talált magának egy kiadó szobát a csemegeüzlet tulajdonosa nagynénje unokatestvérének házában. Apa a körülményektől függetlenül valahogy mindig feltalálta magát.

ANYA BIZTOSAN HALLOTTA, HOGY MEGJÖTTEM, mert majdnem feldöntöttük egymást a bejáratnál. Szerencsére egy bravúros tripla axellel ki tudtam térni a pocakja útjából.

Egy ideje már a terhessége azon szakaszát élte, amikor a pocakja előbb ért a szobába, mint ő maga, mi pedig mindig az utolsó pillanatban ugrottunk el előle.

– Liv! – kapott a karom után, és ezzel mindkettőnket egyensúlyba hozott. – Nem kell rohanni.

Bár mezítláb volt, már az irodai szettjét viselte: egy elegáns kosztüm kismamákra szabott változatát. A mamám vállalati jogtanácsos, ami a tévésorozatokhoz képest sokkal kevesebb csillogással és izgalommal jár, ellenben rengeteg késői munkaórát jelent, szoros határidőket és túlzott kávéfogyasztást. De még így is lenyűgöző teljesítmény. Különösen akkor, ha figyelembe vesszük, hogy anya egyedülálló szülőként végezte el a jogi egyetemet és tette le a praktizáláshoz szükséges szakvizsgáját.

Még levegőt venni sem maradt időm, rögtön belevágtam. – Julius azt mondta, hogy kaptam egy képeslapot. Gyorsan el kell tüntetnem…

– Üdv, Mrs. Williams! – csendült fel ekkor Dax hangja az előszobában. A hátán cipelte a szamurájkarddal hadonászó kisöcsémet, az arcán pedig megnyerő mosoly ült. Milyen kár, hogy pont anyát nem sikerült vele lehengerelnie.

– Az ellenségem ellensége… – nézett ránk tágra nyílt szemmel Julius.

– A barátom – fejezte be a mondatot engedelmesen anya. – Szia, Dax.

Dax láthatóan nem akart tudomást venni a hűvös fogadtatásról. – Hogy érzi magát?

– Ó, hát… – felelte anya, és a pocakja felé intett. – Nagyon babásan.

Julius leugrott Dax hátáról, majd a szamurájkardját egyenesen a bal oldali bordáim közé bökte. – Megmutatta már neked anya azt a lapot? Az elejére nem is az ábécé betűi vannak írva. Ezek csak tekeregnek.

– Tekeregnek? – Dax kérdő pillantást vetett rám. Megvontam a vállam. Én sem értem.

– Liv, ez valami ismeretlen írás. Lehet, hogy titkosírás… – folytatta az okoskodást Julius.

– Ki kér fahéjas csigát? – szólt közbe anya, ügyesen elterelve a témát. Profi volt ebben. – Dax, megkínálhatlak?

Valahányszor kiejti a nevét, édesanyám arcán árnyék suhan át. A világért sem vallaná be, ám én tudom, hogy nem kedveli Daxet. Néhányszor már megpróbáltam szóra bírni, de a legtöbb, amit ilyenkor mondani szokott, hogy az élet hosszú, az első szerelem pedig hamar véget ér, meg hogy könnyű beleveszni az első kapcsolat mámorába. Ami nevetséges állítás olyasvalakitől, aki bizony férjhez ment az első szerelméhez, és huszonkét évesen már babát várt. Jamesszel sem történt másként a dolog. Találkoztak, aztán anya fél éven belül terhes lett, mire az eljegyzést is megtartották. Anyám hamar szerelmes lesz, gyorsan követik egymást nála az események, ennek ellenére nem támogatja a kapcsolatunkat. Pedig nekem jólesne, még úgy is, hogy Daxszel megvannak a magunk problémái.

– Köszönöm, asszonyom, kérek egyet – mondta Dax.

Anya rámosolygott, de egy apró ránc is megjelent a homlokán. A Dax-féle ránc – ahogyan én neveztem.

– Dax!

Mindhárman összerezzentünk. A nevelőapám masszív pasas: olyan magas, hogy édesanyám alacsonynak tűnik mellette, lapátkezei vannak, barátságos arca és nagy hangja, ami még hangosabbá válik, amikor számára kedves emberek veszik körül. Márpedig Daxet vitathatatlanul kedveli.

Anyához hasonlóan ő is az ügyvédi pályát választotta, és csupán egyetlen alkalommal láttam levertnek, amikor elvesztett egy ügyet, amin több mint egy éven át dolgozott. Ám ahelyett, hogy ordított és toporzékolt volna, mint ahogyan anya és én tettük volna ilyen helyzetben, ő a magazinok által javasolt technikákat alkalmazta; először is kicserélte az összes égőt az ebédlőben, azután letekert ötven kilométert a bicaján. Néha ijesztően egészséges az életszemlélete.

James megveregette Dax vállát, amitől ő kibillent az egyensúlyából.

– Üdv, Mr. Harrison! – köszönt vissza engedelmesen Dax, és egyenesbe tornázta magát. Közben segélykérő pillantást küldött felém, de nem reagáltam rá. Daxnek fogalma sincs róla, mekkora szüksége van nálunk James támogatására.

– Mi a helyzet a vízilabdaszezonnal? És édesapáddal? – bömbölte James. – Hallottam ám a Stanfordról is. Édesapádat majd’ szétveti a büszkeség!

– Fel van dobva – felelte Dax, és jelentőségteljes pillantást vetett rám.

James nekidőlt a falnak, hatalmas karjait keresztbe fonta a mellkasán. Ma fehér golfinget vett fel tréningnadrággal. – Szerinted a Stanfordban kapus leszel? Az nagyon nehéz poszt ám.

– Valóban kihívást jelent, uram. – Dax láthatóan fellélegzett, már nem húzta be a nyakát a válla közé. A sport az ő igazi közege, hozzászokott az elismeréshez, a gratulációkhoz. A házukban kiállított fotók és trófeák tanúsítják, hogy már az általános óta jeleskedik a sportokban.

Megragadtam az alkalmat és anya felé araszoltam. – Hol van? – suttogtam sürgetőn.

Kinyújtottam a kezemet, hogy észrevétlenül belecsúsztathassa a lapot, ám ő ehelyett megragadta a kezemet. – Beszélgessetek csak! – mondta a férfiaknak, aztán a folyosón és az előszobán át a gyerekszobába vonszolt.

Az előszoba hűvös és csendes volt, a gyerekszobába pedig alig hallatszott be a szomszéd fűnyírójának berregése, amint a pázsitjukat nyírta.

– Mit… mit keresünk itt? – kérdeztem, és végignéztem a félig kész berendezésen. A fal mentén rengeteg doboz volt felhalmozva egy szintén félig összeszerelt komód és számtalan kupac babaruha mellett. Fiúruhák voltak. A 2-es számú Julius ugyanis még a nyáron megérkezik hozzánk, és én ettől egyből lefáradtam, valahányszor eszembe jutott.

Anya megpördült, mire hátra kellett ugranom, nehogy összeütközzek ketteske Julius babával. – Eldugtad a képeslapot?

Bólintott, majd leereszkedett a hintaszékbe, amit múlt héten szállítottak ki.

– Ülj le te is! – felelte és a babakocsit tartalmazó doboz felé intett. Inkább állva maradtam. Úgy tűnt, keresgéli a szavakat, és valahogy vihar előtti csend telepedett ránk. Mi tart ennyi ideig? Egyetlen képeslap okozna ekkora felfordulást? Vagy másról van itt szó?

Várjunk csak.

– A nagyival történt valami? – törtek fel belőlem a szavak.

A nagyi csak nemrég lépett be az életünkbe, pontosabban az enyémbe. A nagyszüleim egyáltalán nem voltak oda az apámért, vagy éppenséggel a tényért, hogy az elsőbálozó lányuk egy görög bevándorlóba szeretett bele. Az esküvőjük, majd a születésem végképp megpecsételte a kapcsolatuk alakulását. Anya éveken át hol beszélt a szüleivel, hol nem, de a nagyapám halála óta a nagyim néhány havonta meglátogat minket. Gondolom, magányosnak érzi magát. Pár héttel ezelőtt elesett. Talán ez járt valamilyen nem várt, súlyosabb következménnyel?

– Nem, nem a nagyiról van szó. – Anya újból a dobozra mutatott. – Ülj már le!

Engedelmeskedtem és figyeltem, ahogyan elsimítja a térdén az amúgy tökéletesen ránctalan szoknyáját. Idegesnek látszott: arca kipirult, a tekintete nyugtalan volt. Ettől aztán összeugrott a gyomrom. – Olive, a mai postával egy meghívás érkezett. Eredetileg ki akartam várni a megfelelő alkalmat, hogy ezt közöljem veled, de ne húzzuk tovább az időt, beszéljük meg most azonnal.

Ne húzzuk az időt? Nem értettem. Mi folyik itt? – Anyu, azt hiszem, nem ugyanarról a képeslapról beszélünk – mondtam a várakozástól feszülten.

– De igen. – Azzal előhúzta blézere zsebéből… a lapot.

Egy megviselt, összegyűrt papírdarabot, ami láthatóan rengeteg viszontagságon keresztül jutott a címzettjéhez.

Vagyis hozzám.

Anya feltartotta, így láttam az elejét. Julius egészen jó leírást adott róla. A túlexponált fotó egy görög templom romjait ábrázolta, a hatalmas görög betűkkel írt felirat mellett pedig eltörpült az angol nyelvű megfelelője. ISTEN HOZOTT A GYÖNYÖRŰ GÖRÖGORSZÁGBAN!

Olyan giccses, egyben őszinte volt a látvány, hogy szinte cukinak találtam. És még ha nem lett volna ráírva, GÖRÖGORSZÁG!, akkor is tudtam volna, kitől érkezett. Csakis ő képes arra, hogy egy ilyen cicomás képeslapot küldjön nekem jókora postaköltséggel a világ túlsó végéből.

Niko Varanakisz. A híres Atlantisz-kutató, hiányzó apa és az én új, nemkívánatos levelezőtársam.

Lerogytam a dobozra, az aggodalmam elpárolgott, hogy átadja a helyét valami másnak. Talán a szomorúságnak? Vagy az ürességnek? Közel fél éve, váratlanul érkezett tőle az első képeslap. Évekig nem hallatott magáról, aztán lekörmölt egy sort nehezen olvasható írásával: Üdvözlet a csodás Szantoriniról. Bárcsak te is itt lehetnél!

Ennél rosszabbul nem is indulhatott volna egy párbeszéd kivéve talán, amikor megkérdezték Mrs. Lincolntól, hogy milyen volt a színházi előadás, amit a férjével nézett meg. Azóta néhány havonta kapok tőle egy-egy lapot, méghozzá eléggé hasonló stílusban és kinézetben. Harsány színek, régimódi nyomatok Görögországról, néhány sebtében lejegyzett sor kíséretében. Mintha a vakációjáról küldené az üdvözletét, ami, lássuk be, ebben a kontextusban abszolút értelmetlen.

És nem, nem válaszoltam rájuk. Elolvastam őket, utána félrevonultam, sírtam egy sort, majd összetéptem az aktuális lapot és a kukába hajítottam. A legutóbbi után pedig eldöntöttem, hogy még ennyit sem vagyok hajlandó foglalkozni velük. Csak súlyosbítják a rémálmaimat.

– Nem érdekel – jelentettem ki, aztán felálltam, és szórakozottan tépkedni kezdtem egy cérnaszálat a pólómon.

Anya megértően bólintott, de továbbra is felém nyújtotta a kezét. – Édesem, szerintem ezt most el kellene olvasnod.

– Nem akarom. – Megpróbáltam hátrálni, ám ő megelőzött és a kezembe nyomta a képeslapot. Állapotosan igazán nem kéne ilyen heves mozdulatokat tennie.

– De anya… – vonakodtam tovább.

– Rajta.

Huhh. Hiába minden. Kelletlenül megfordítottam a lapot, miközben igyekeztem lecsillapítani felgyorsult szívverésemet, ami mindig jelentkezik, ha szóba kerül apám. Nagy levegőt vettem, és emlékeztettem magamat az általam felállított alapszabályra: Niko Varanakisznak többé már nincs köze az életemhez.

Kedves Olive!

Óriási hírem van a számodra! Jelenleg egy izgalmas projekten dolgozom, és igazán nagy segítségemre lennél itt Szantorinin, te kis Indiana Olive. Mit szólsz a június 15-éhez? Édesanyádnak már e-mailben elküldtem a repülőjegyet.

Baba

Megsemmisülten álltam ott.

Remegett a kezem, a látásom elhomályosult. – Liv? – hallottam anyukám aggódó hangját valahonnan a távolból.

A doboz felé támolyogtam, ám anya elkapott, a hintaszékbe ültetett, aztán elsimította a hajamat a homlokomból.

– Liv! Lélegezz mélyet! – szólt rám.

Lélegeztem, talán túl gyorsan is vettem a levegőt. – Anya… – kezdtem. Remegő kezemben verdesett a képeslap, a szemem előtt összefolytak a betűk, mégsem tudtam levenni róla a tekintetem. Nemcsak a macskakaparás-szerű írás miatt, hanem a régi becenevem felemlegetése miatt sem. Indiana Olive. Több mint kilenc éve nem szólítottak így. Ráadásul az „apa” szó görög megfelelőjével írta alá a levelet, amit régen naponta vagy ezerszer kiejtettem, majd évekig nem hagyta el a számat.

Teljesen összezavarodtam.

– Liv, kérlek, nézz rám! – utasított anya. Kék szeme összekapcsolódott az én sötét tekintetemmel, és huss, máris visszatértem a jelenbe. Már nem kapkodtam levegő után. Ez csak egy egyszerű képeslap. Se nem több, se nem kevesebb. Papír, tinta és néhány színes bélyeg.

– Minden rendben? – kérdezte, és a karomért nyúlt.

– Igen – feleltem nyugodtan.

– Akkor jó. – Kifújta a levegőt, a keze továbbra is a karomon nyugodott. – Liv, tudom, hogy hirtelen jött neked ez az egész, de szerintem meg kellene fontolnod.

Micsoda? Mintha egy vödör jeges vizet zúdított volna a nyakamba ezzel a kijelentésével. Nyugi, küldtem a parancsot az agyamnak. Mégis hogy mondhat ilyet? – Anya, csak viccelsz, ugye? Szó sem lehet róla. Június tizenötödike… – Gyorsan átpörgettem a fejemben a naptárat. – Hiszen az egy hét múlva lesz! – Odalöktem neki a képeslapot. – Nem beszélve arról, hogy Indiana Olive-nak szólított. Mi van, ha Atlantiszról szól ez az egész?

Alig észrevehető mosoly futott át az arcán. – Hát persze, hogy Atlantiszról szól – felelte. – Mindig minden Atlantiszról szól.

Egyszerűen nem értettem anyát. Olyan erővel szorítottam a lapot, hogy összegyűrődött az öklömben. – De anya, hiszen Atlantisz egy nagy humbug. Miért akarod, hogy megint bedőljek apa téveszméinek?

Azonnal láttam rajta, hogy nem kellett volna kiejtenem a számon a „téveszmék” szót. Fájdalom suhant át az arcán, majd kioktató modorban folytatta. – Liv, engem nem érdekel Atlantisz. Engem csak te érdekelsz. A tizenhét éved most azt mondatja veled, hogy rengeteg időd van, de nekem elhiheted, ez nem így van. Egy napon majd eltűnődsz, milyen gyorsan elrepültek az évek.

Tekintetünk egymásba kapcsolódott, megdöbbentett a szemében látott elszántság. Pontosan tudtam mi játszódik le anyában. Az apjával való kapcsolatára gondolt. Mielőtt apám színre lépett, ők ketten közel álltak egymáshoz, de aztán egyre jobban eltávolodtak, és a nagypapa úgy halt meg, hogy előtte nem sikerült kibékülniük anyával.

Esedezve nézett rám. – Mellesleg, ez egy igazán neked való projekt.

Erre felkaptam a fejem. – Anya, honnan tudod, milyen projektről van szó?

Vett egy mély lélegzetet. – Onnan, hogy beszéltem vele.

– Micsoda?! – kiáltottam fel. A kezem újból megremegett, a képeslap megrázkódott benne. Úgy éreztem… ez már sok nekem. – Ezt nem mondhatod komolyan!

Anya vállig érő haja a karomat súrolta, ahogy ott állt mellettem, és nyugodt, határozott hangon magyarázott. – De igen, komolyan beszélek. És megígértem, hogy nem fogom elárulni, mi az a projekt. Édesem, apád sikeres ember lett. Alival is megbeszéltem a dolgot és ő is jó ötletnek tartja. Tudom, hogy visszatértek a rémálmaid. Az egész házban lehet hallani…

– Te elmondtad Alinak, hogy megint rémálmaim vannak? – visítottam. Pontosan úgy, ahogyan Julius szokott az esti fürdés előtt. Ali anya legjobb gyerekkori barátnője és pszichológus. Elsősorban kamaszokkal foglalkozik; Maine-ben lakik. Valahányszor telefonon beszélnek, anyám olyan tudományos kifejezéseket használ, mint például „a düh megnyilvánulásának asszertív módja”, vagy „önpusztító viselkedésminták”. Ha képes volt miattam felhívni Alit, akkor valóban aggódik.

Ali volt az, akinek a javaslatára anyával együtt részt vettem egy könnyűbúvár-tanfolyamon, hogy ily módon is küzdjek a rémálmaim ellen. Talán ha az éber elmém megtanulja, hogyan kezeljek egy pánikhelyzetet, az álmodó tudatom megnyugszik. Először pánikrohamot kaptam, ám végül sikerült megszereznem a tanúsítványt a merülésről a helyi uszodában, majd a gyakorlatban is kipróbálhattam a tudásomat egy családi vakáción Mexikóban. Amint túljutottam a pánik részén, már nem is volt olyan rossz; magával ragadott a szabadság érzése, hogy a víz alatt is  tudtam lélegezni. De az álmodó tudatomhoz már nem jutott el az információ. Az álomban Liv minden egyes alkalommal megfulladt.

Anya kezébe vette a kezemet; gyémántgyűrűje a csuklómnak nyomódott. – Így lehetőséged lesz a megbékélésre, akár a kibékülésre is, mielőtt elindulsz a magad útján.

– Kibékülés? – hadartam. A mi esetünkben ez vajon mit jelent? Nem két hadban álló ország voltunk megoldandó problémákkal. Hanem két olyan ország, amelyik már rég megszüntette a diplomáciai kapcsolatait.

Ellágyult az arca. – És még ott van a listád is, édesem. Állandóan a listádra gondolok.

– De anya! – Elhúzódtam tőle. Dühös voltam. Az a lista annyira személyes volt, hogy megkértem, soha többé ne beszéljünk róla. Épp emlékeztetni akartam erre, amikor James dörömbölni kezdett az ajtón, mire mindketten összerezzentünk.

– Ellen? – bömbölte James. – Liv? Dax azt mondja, hogy tizenegyre a teniszpályán kell lennetek, a húga vár rátok.

– Igazából tíz negyvenötre kell odaérnünk – helyesbített Dax közvetlenül James mellől.

Önkéntelenül is elfintorodtam. Dax ikertestvére, Cora ugyanis nem tartozik a kedvenceim közé. A neve persze aranyos, de mindig abban a csúnya katonai bakancsában csörtet, és mereven bámul mindenkire a kékeszöld szemével. Majdnem száz százalékig biztos vagyok benne, hogy a lelkem mélyére lát. Tudja rólam, hogy egészen mostanáig nem sikerült beilleszkednem sehová.

Dax viszont azt állítja, hogy Cora igenis szeretne jobban megismerni, így aztán heti rendszerességgel találkozunk vele és a legjobb barátjával a teniszpályán – gondolom azért ott, mert a húga szinte gyilkolja a labdát, remek játékos, míg én egy kicsit sem vagyok az. A mostani körülmények között pedig egyenesen nevetséges volt felhozni a témát, hogy teniszezzek. Éreztem, ahogy a szorongás vaspántjai körém fonódnak.

– Egy perc és kint leszünk. Ti addig egyetek a fahéjas csigából! – kiáltott ki anya.

– Nem tudok odamenni. Anya, nem tudok odamenni. – Úgy tűnt, mintha újból hiperventillálnék, csak most el kell fojtanom. És még abban sem voltam biztos, melyik helyről beszélek. A teniszklubról? Vagy Görögországról? Talán mindkettőről? Úgy volt, hogy a teniszmeccs után találkozom a barátaimmal, és megbeszéljük, ki, mit fog felvenni a suli évzáró tábortüzes bulijára. Reméltem, hogy Dax végül úgy dönt, hogy elkísér rá. Nem szerepelt a terveim között, hogy elrepüljek egy távoli országba és ott szembenézzek azzal, ami a legnagyobb fájdalmat okozza nekem.

Anya kisöpörte a frufrumat a szememből. – Édesem, biztos vagyok benne, hogy a javadra válna, ha elutaznál. Aggódom, hogy itthon… mostanában elvonják a figyelmedet a saját dolgaidról.

Elvonják a figyelmemet? Elfutott a méreg, talpra ugrottam.

– Anya, ez nem Daxről szól – jelentettem ki.

– Nem, valóban nem – helyeselt. – Ez csakis rólad szól. Nem muszáj megbocsátanod apádnak, és nem kell segítened a projektjében. Viszont szükséged van egy kis levegőváltozásra.

A mellkasomban égetően és gyorsan növekedett a pánik. – Anya, nem. Nem tudom végigcsinálni.

– De igen. Igenis képes vagy rá – mondta nyugodt hangon. Tekintete az enyémbe kapcsolódott, és ez felidézte bennem az apám távozása utáni gyötrelmes éveket, amikor egyik szűk és zajos lakásból költöztünk a másikba. Sok mindenen mentünk keresztül mi ketten.

Hűvös kezét az enyémre tette. – Tíz nap. Tíz napot kellene eltöltened ott, és nem kell tenned semmi olyat, amit nem akarsz. De nagyon-nagyon szeretném, ha elfogadnád apád meghívását.

Ha valaki hallgatózott volna, azt hihetné, anyám csupán egy kérést intézett felém, ám én jól ismerem őt – részéről ez már egy eldöntött dolog volt. Anya ugyanis az engedékenyebb napjain eltökélt, a többin pedig csökönyös volt. Kénytelen volt ilyenné válni, különben nem vészeltük volna át a kemény éveinket. Még ha képtelenségnek hangzott is, hogy Görögországba repüljek, és ott eltöltsek tíz napot valakivel, akiről már rég lemondtam, ráadásul vele együtt kutassam egy olyan város nyomait, ami szinte biztosan nem létezett – nos, ha az anyám ezt akarja, akkor ezt fogom tenni.

– De hát… mi lesz így az osztálykirándulással? Már készülünk rá a barátaimmal és… – A szemébe néztem. És akkor végképp feladtam. Nincs mit tenni, Görögországba fogok utazni.

Kizökkent a pályájáról az egész nyaram. A gravitáció elvesztette jelentését. Úgy zuhantam lefelé, hogy nem volt alattam kifeszítve védőháló. Évzáró bulik? Balboa Daxszel? Bármilyen normális dolog?

Minden semmissé vált. Köszönhetően egy elnyűtt papírdarabnak. Lenéztem a képeslapra, és ahogy újból elolvastam a legfenyegetőbb sorokat, egyre jobban munkálkodott bennem a harag.

Jelenleg egy izgalmas projekten dolgozom, és igazán nagy segítségemre lennél itt Szantorinin, te kis Indiana Olive.

Mégis mióta van szüksége a segítségemre? Amikor nekem lett volna szükségem rá, nem volt ott. Cserbenhagyott. Hiába küldözgette a képeslapjait, a tényeken az mit sem változtat.

Rávettek, hogy elutazzak Görögországba, azt azonban nem tudják elérni, hogy örüljek is neki.

Harmadik fejezet

#3. DAMASZTSZALVÉTA CONSTANTINE FINE DINING ÉTTERMÉBŐL, AMIT VAGY ANYA, VAGY APA LOPOTT EL, ATTÓL FÜGGŐEN, MELYIKÜKET KÉRDEZED

Telt az idő, apa búcsút intett a csemegeüzlet tulajdonosa nagynénje unokatestvére házának, és a Hermes két séfjével közösen béreltek lakást. Másodállást vállalt, hogy fizetni tudja a lakbért. Fel is vették egy étterembe – így gyakorolhatta az angol nyelvet. Ráadásul minél jobban bevetette görögös sármját, annál nagyobb borravalóra számíthatott.

Egyik este egy chicagói egyetemista, bizonyos Ellen Williams asztalánál szolgált fel, aki a nyári szakmai gyakorlatát egy helyi politikusnál töltötte. A lány magas volt, hosszú szőke hajú, és úgy tudott nevetni, hogy nem lehetett nem észrevenni.

A papám szerint anya szándékosan löttyintette a kezére a vizet a kancsóból. Anya ezt tagadja, azt állítja, apa rosszul emlékszik, ám ilyenkor apró szikra lobban a szemében. Az igazat megvallva, én ennek a ragyogásnak hiszek. Az első nyarukon készült közös fotóikon – nem sok ilyen volt – egy jóképű fickót látok rengeteg, sűrű hajjal és mohóságról árulkodó mosollyal, és anyát, akiről sugárzik a boldogság.

AZ ÉDESANYÁM LISTÁJA MINDARRÓL, AMIT KELL, illetve nem szabad megtennem Szantorinin:

1. Hívj fel minden reggel és este!

2. Ne állj szóba idegenekkel!

Ez eleve lehetetlen, hiszen azon a szigeten mindenki idegen lesz számomra, először még a saját apám is. Sőt, fogalmam sincs róla, hogy néz ki manapság. Amikor utoljára találkoztunk, épp Frida Kahlo-féle vastag szemöldököm volt, és egy ál-fejhallgatókészletet hordtam a fejemen annak reményében, hogy hamarosan felfedeznek, és én leszek a Disney Channel következő tinisztárja. Azóta természetesen az összes korabeli fotómat – mint terhelő bizonyítékot – megsemmisítettem.

3. Nem elegyedhetek szóba fiúkkal a reptéren, függetlenül attól, hogy mennyire helyesek vagy nem helyesek (lásd a 2. számú szabályt).

Anya szerint ugyanis ezek a helyes vagy kevésbé helyes fiúk valójában egy bűnszövetkezet tagjai, akik egy Liam Neeson-film forgatókönyvét lemásolva el akarnak rabolni. Igaz, az én apám nem egy érdes hangú ex-bérgyilkos, hanem egy Atlantisz-kutató, aki sosem volt otthon.

Ezen a ponton megjegyeztem, hogy ha ilyen veszélynek vagyok kitéve, talán mégsem kéne elutaznom. Anyám persze rögtön rávágta, hogy Szantorini nagyon biztonságos hely, és higgyem el, nem lesz semmi baj. Mégis honnan tudja? Bár feleségül ment valamikor egy férfihoz, aki Szantoriniról származik, ő maga sohasem járt a szigeten.

4. Ha bármikor is veszélyben, vagy akár csak mellőzve érezném magamat, azonnal telefonáljak haza, és már küldik is nekem a repülőjegyet a visszaútra.

Ez azzal a lábjegyzettel járt, hogy: halálosan komoly vészhelyzetnek kell lennie, nem csak kínos csendnek vagy éppen éles vitáknak. Halálosan. Ez azért elég morbid.

5. Szánjak rá elég időt, hogy „megtaláljam önmagam”.

Én ezt kapásból úgy értelmezem, hogy el akar távolítani Dax közeléből.

Természetesen nem mondja nyíltan a szemembe, mert nem akarja a szülei példáját követni – de ezzel az összes generáció így van. A nagyszüleim hallani sem akartak apámról, mire anya otthagyta az egyetemet, a Chicago City Hallban férjhez ment, majd terhes lett velem. Úgy tűnik, igaz a mondás: mindenki a saját kárán tanul.

Egyébként meg utálom, ha azt mondják, találjam meg önmagamat. Kösz szépen, de nem tévedtem el. Itt vagyok.

6. Adjak egy lehetőséget az apámnak.

(No comment.)

7. Mindig kenjem be magam naptejjel.

Komolyan. Még ez is felkerült a listára.

Nekem csupán egyetlen kérésem volt anyához: ne cáfolja meg, amit Daxnek mondtam apáról. Semmiképp sem akartam, hogy akár Dax, akár a suliban a barátaim megtudják róla, hogy már évtizedek óta kutat Atlantisz után, aminek a létezéséről teljes mértékben meg van győződve, és az sem zavarja, hogy rajta kívül csak néhány csodabogár a netről hisz benne. Mit gondolnának rólam a suliban, ha ez kiderülne?

Én már Liv vagyok. Az a Liv, akit bulikba és bálokba hívnak, a suli királynőjének választanak titkos szavazáson, és nekem ennek a képnek kell megfelelnem. Tudom, ez sekélyesnek tűnik, ám ha az életed nagy részében láthatatlannak érezted magad, igenis sokat számít, ha egy ideje már észrevesznek. Többé már nem vagyok mások számára láthatatlan. Nem vagyok Indiana Olive, és határozottan nem egy olyan ember lánya, aki a dilije miatt egy kategóriába került a térképekkel, táblázatokkal és sok halomnyi, idegenek által elrabolt emberekről szóló könyvekkel felszerelt szédült UFO-kutatókkal. Nem és nem.

Úgyhogy a következő magyarázatot adtam Daxnek: a görög származású apám valójában amatőr régész! Az ókori civilizációkat tanulmányozza! Nem említettem volna? Milyen különös! Tudom, hogy későn szólok, de anyukám ragaszkodik hozzá, hogy elutazzak!

Az amatőr régész kissé félrevezető, de még mindig jobb, mint a hivatásos mítoszvadász.

Dax erre így reagált: nem akarom elhinni, hogy nem leszel ott a végzős kiránduláson! Csalódást okozol a barátaimnak, mert szeretnek veled lógni, és nagy csalódást okozol nekem is; annyira vártam ezt a hetet veled a tengerparton!

Illetve így reagált volna, ha szóba állt volna velem. Ám amióta az utolsó pillanatban lemondtam a végzős kiránduláson való részvételemet, nem beszélünk egymással. Ha ugyanis Dax egyszer eltervez valamit, azt nem lehet csak úgy lemondani. Valamint az elmúlt napok feszültségében elszóltam magam, hogy bizony elfelejtettem jelentkezni az egyetemi nyílt napra. Ezután pedig összedőlt a világ, pontosan úgy, ahogyan számítottam rá. Dax egyből kifakadt, hogy a kapcsolatunk a listám legeslegaljára szorult, és bármi más előrébb van az életemben, és sokkal fontosabb, mint ő.

Ami ebben a formában nem volt igaz. Az viszont tény, hogy nem segít rajtunk, hogy elhallgattam előtte az utazásom valódi okát, és azt is, hogy milyen fontos ez a számomra.

Most pedig itt vagyok. A repülőgépen. És alig kapok levegőt, mert úgy érzem, megbántam az összes döntésemet, ami idáig vezetett. Egy órán belül Görögországban leszek. Görögországban. Miért is nem küzdöttem elszántabban anyával? Végtére is nem kellett erőszakkal a reptérre cipelnie. Elfuthattam volna. Vagy akár… Á, hagyjuk!

Hányni fogok.

A térdem közé akartam szorítani a fejemet, de a Szantorini felé tartó kicsi gép, alkalmatlan volt a terpeszhez egy pánikbetegségben szenvedő majdnem-felnőtt számára, akinek nincs beleszólása a saját életébe. De még csak nem is haragudhattam anyukámra, hiszen a terhessége végén járt, nincs szüksége az idegeskedésre, ráadásul teljesen biztos benne, hogy helyesen döntött. Néha én is elhiszem, hogy jó döntést hozott. Talán kellene adnom egy esélyt apának. Talán működne… De… nem. Mégsem. Mindketten defektesek vagyunk a magunk módján, nem igaz?

Önkéntelenül az előttem lévő ülés zsebébe nyúltam, előhúztam egy képes magazint és elkezdtem gépiesen kitépkedni belőle az érdekes képeket, hogy aztán a táskámban lapuló dossziéba süllyesszem. A művészettanárom, Ms. Martinez szerint a képek folyamatos gyűjtésével fejlesztjük az elménket, ami fontos része egy művész habitusának – na nem mintha művésznek tartanám magam. Pontosabban még nem. Állandóan rajzolok, képeket vagdosok ki, azután dossziékba gyömöszölöm őket, és viszem magammal mindenhová. Olyan vagyok, akár egy vizuális gyűjtögető.

Most például arra használom ezt a technikát, hogy megnyugodjak. Hogy elterelje a figyelmemet az alattam fodrozódó óceánról, mert úgy érzem, egy örökkévalóság óta repülünk. A repülés történetében valószínűleg én vagyok az első utas, aki nem akart az ablak melletti széken ülni. Teljesen letaglóz a temérdek víz látványa.

Ismét a kezemre koncentrálok. Mióta elhagytuk Seattle-t, már két átszállásunk volt, és mindegyik után egyre kisebb és büdösebb gépbe kerültünk. Valamint huszonhárom órája nem aludtam, leszámítva azt a húsz percet a New York-i reptérről való felszállás után. Azért volt csak ennyi, mert arra ébredtem, hogy a 28B ülés női utasa rám borította a teli pohár kávéját. A tűzforró kávéját. Majd megbánást mutatva, amiért nem csupán megégetett, hanem a kávéjától olyan lett a szagom, akár egy két lábon járó Starbucks üzlet, végigmutogatta nekem a Winston Churchill nevű buldogjáról készült terjedelmes fotósorozatot. Szerencsére már az érkezésem előtti utolsó gépemen ültem.

Egy zsúfolt úszómedence képe a dossziémba vándorolt. Aztán egy fiúé, aki pórázon vezeti a kutyáját. Egy apa, amint a nyakába ültetve viszi a kislányát, aki úgy mosolyog le rá, mintha ő volna a világ legbiztonságosabb helye.

Huhh!

Szorosan becsuktam a szemem, de még így is megjelent előttem az apám dülöngélő betűivel írt sor: Igazán nagy segítségemre lennél itt Szantorinin, te kis Indiana Olive. Mégis miben? Miben tudnék én segíteni neki?

Visszatettem a magazint a helyére, és újból elővettem a telefont a hátizsákomból, hátha érkezett újabb üzenet Daxtől itt, az Atlanti-óceán felett. Ám csak a tegnapit találtam, amit este küldött. Úgy volt, hogy átjön hozzám, de sürgős dolga akadt.

Bocs, most nem tudunk találkozni. Viszlát két hét múlva.

A mondatvégi írásjelek passzív-agresszívnak tűntek a szememben. Egyáltalán létezik passzív-agresszív pont? Tettetett vidámsággal, eltúlzott könnyedséggel válaszoltam. Ugyan már, ez a két hét hamar eltelik. Már most hiányzol, kellemes vakációt Balboán!!! Aztán bepánikoltam, és hozzáadtam egy sor érzelgős hangulatjelet, amitől még nyomorultabbul éreztem magamat. Nem csoda, hogy Dax nem válaszolt. Valószínűleg átgondolja minden egyes közösen eltöltött percünket.

Egy darabig nehéz szívvel bámultam a telefonom kijelzőjét, majd félrelöktem, és a hátizsákom átböngészésével próbáltam lecsillapítani magamat. Vázlattömb. Ceruzák. Vízfestékek. Smink. Vizespalack. Újság.

A kézipoggyászom alig maradt valamivel a súlyhatár alatt, ami esetemben egyáltalán nem meglepő. Dax folyton azzal viccelődik, hogy halmozom a tárgyakat, mivel a szobám minden zuga zsúfolásig megtelt, többek között tizenkét növény és egy pozsgásokból álló minikert is van benne, de korántsem azért, mert nem szeretem kidobni a tárgyakat. Inkább arról van szó, hogy szeretem megtartani őket.

– Eísai kalá? – jött a kérdés a jobb oldali szomszédomtól, mire kiegyenesedtem, és szembe fordultam vele. Kedves mosoly, sűrű szempillák.

A húszas évei közepén járhatott, divatos, ormótlan fekete szemüveg és aggódó kifejezés uralta az arcát. Az egész bal karját, vagy legalábbis, amit láttam belőle, beborította egy tetovált rózsakert, amitől rendes körülmények között el lettem volna ájulva. Igaz, így is félájult voltam a repülőúttól, szerintem egy sápadt, döglött halra hasonlítottam, míg a pasi kreol bőre fénylett, és a haja is rendezett volt.

– Eísai kalá? – kérdezte újból, bár bizonytalanabbul. Az ülés hátsó zsebére mutatott. Csak nem a magazinját akarja felajánlani a pánikrohamomra?

– Sajnálom, d-de nem értem – dadogtam. Így legalább megoldódott a görög nyelvi dilemmám. Kíváncsi voltam, mennyi görög kifejezés maradhatott meg gyerekkoromból. A válasz egyértelműen a nullához közelített.

Utastársam arcát erre megkönnyebbült mosoly ragyogta be. Fehér fogsora kis híján elvakított. – Ó, hála istennek, amerikai vagy! – Enyhe középnyugati akcentussal beszélt. Talán Minnesota? Vagy Chicago? Hiába születtem az Államokban, nem tudtam pontosan megállapítani. – Azt hittem, görög vagy, és bevetettem az egyetlen frázist, amit tudok. Rosszul vagy? Van egy papírzacskóm, ha kell – mutatott ismét az ülés zsebére.

– Nem vagyok rosszul. Mint ahogyan görög sem vagyok. Vagyis talán egy kicsit, mindkettő. Csak… – A megfelelő szót kerestem. Rémült? Kővé dermedt? – Ideges.

Vetett egy pillantást a halomban álló, kitépett magazinlapokra, mire égő arccal gyorsan besöpörtem őket a dossziéba.

– Aerofóbia, vagyis légiszony – mondta. – Kész csoda, hogy nem szenvedünk benne valamennyien, hiszen szó szerint a levegőben hasítunk egy nagy szardíniás dobozban, ami bármikor alábukhat. Gondoltál már erre valaha? Hogy akár a földhöz is csapódhatunk? Jaj, istenem, inkább ne gondolj bele!

Kerek szemüvege mögött tágra nyílt a szeme, az én szám pedig erre mosolyra görbült. Kilátásba helyezni a fenyegető veszélyt nem éppen megszokott módja egy ideges utas megnyugtatásának, nálam valamiért mégis működött. Az is jót tett, hogy beszélhettem valakivel. Nagyon jó volt. – Igazából nem is repüléstől tartok. Hanem attól, ami rám vár, miután leszállunk.

A fickó kíváncsian dőlt előre, szaftos pletykára éhesen. – Ó, csakugyan?

Ha szaftosra számít, azzal bizony szolgálhatok. – Látogatóba jöttem. Elég… bonyolult ügy.

– A barátod? – tudakolta.

Megráztam a fejemet. – Nem, a barátom Seattle-ben maradt. – Elhallgattam. Meséljem el a történetemet ennek az idegennek? Miért is ne? Anya listáján a kettes számú szabály, a „Ne állj szóba idegenekkel!” kezdett feledésbe merülni. Nem tehettem róla. Hazudtam az utazásomról a barátaimnak és Daxnek is, most pedig úgy éreztem magam, mint egy túlfeszült léggömb. – Apámról van szó. Szantorinin él, és nyolcéves korom óta nem találkoztam vele.

Rám meredt, mintha a csattanóra várna.

Mindhiába. Erre a tekintete ellágyult, és az arcáról is eltűnt az a kaján kifejezés. – Komolyaaan? – kérdezte elhúzva a szótagot. De ez inkább kedves és együttérző volt. A bensőmet feszítő csomó kezdett meglazulni. Szünetet tartott, majd előzékenyen kezet nyújtott. – Henriknek hívnak.

– Liv. – Meleg, határozott kézfogása nyugalommal töltött el.

Az ablak felé intett. – Nem semmi, amit az apukádról mondtál. – Egyenesen a szemembe nézett, mire felcsillant bennem a remény. Csak nem egy mitikus személyre találtam, aki nem hátrál ki egy beszélgetésből egy apáról, aki elhagyta a lányát, vagyis engem? Már kezdtem kételkedni az ilyen emberek létezésében.

És igaza volt. Mert az én történetem az édesapámmal igenis szokatlan és érdekes. Vagy legalábbis az volt. És most itt az alkalom, hogy következmények nélkül meséljem el. – Szeretnéd hallani a legfurcsább részét?

Bólintott, én pedig belekezdtem. – Apám Atlantisz után kutat. Feltételezi, hogy az eltűnt város valaha Szantorinin volt, és szinte egész életében ezt kereste. Emiatt hagyott el minket az anyukámmal. Egy napon, amikor hazajöttem az iskolából már nem volt ott.

Olyan régen bent rekedtek a szavak, hogy rozsdásan, csikorogva jöttek elő. Hosszú szünet következett, Henrik elképedve meredt rám. – Atlantisz elveszett városa? Az Aranyvárosról beszélsz?

– Nem, az El Dorado – ingattam a fejem, miközben töménytelen ismeretanyag futott át rajtam; bár sokáig próbálkoztam, hogy elfelejtsem mindazt, amit Atlantiszról tudni lehet. Már akkor sokat tudtam, amikor apa lelépett, utána pedig még évekig tanulmányoztam a legendát. Ma már szégyellem, hogy valaha két lábon járó Atlantisz-enciklopédiának kiáltottam ki magamat. – Atlantisz az, ami elsüllyedt.

Henrik izgatottan felült; térdét beütötte a tálcájába. – Valóban. Láttam is róla egy filmet. Afféle víz alatti város volt, ugye?

– Nos… nem egészen – feleltem.

Henrik reakciója tipikus volt. Az emberek azt hiszik, ismerik Atlantisz legendáját, pedig nem. Nem úgy, ahogyan én ismerem. Az apukám miatt, vagyis tőle szereztem az információkat. A köztudatban sokféle legendaváltozat kering, ami elképesztő, tekintve, hogy az eredeti történet kezdete milyen groteszk.

Henrik láthatóan tele volt kérdésekkel. Induljunk hát ki az alapvető tényekből és magyarázatokból, aztán meglátjuk, mire jutunk. – Atlantisz városát egy szigeten építette fel Poszeidón, a tenger istene. A sziget lakói félig istenek, félig emberek voltak, és a valaha élt leggazdagabb és legfejlettebb civilizációként tartják számon őket. A sziget kör alakú volt, felváltva alkotta szárazföldi- és vízgyűrű. – Az ujjaimmal egy gyűrűt formáltam és a közepére mutattam. – A középpontban egy aranyszobrokkal teli templom állt. A sziget népének mindene megvolt: növények, egzotikus állatok, saját, értékes nemesfém, fantasztikus épületek. Ám ahelyett, hogy megbecsülték volna, amijük van, elhatározták, hogy leigázzák az egész világot. Ezért az istenek úgy döntöttek, hogy a hálátlanságukért veszniük kell; megparancsolták az óceánnak, hogy nyelje el az egész szigetet. Soha többé nem hallottak felőlük.

Tá-dá! Sikerült röviden ismertetnem Atlantisz történetét. Egy mítosz olyan emberekről, akik fájón emlékeztetnek az édesapámra. Mi sem voltunk elegek neki, a saját családja.

Henrik továbbra is rám meredt. Nem a magyarázatomat minősítette, nem is az idegesen doboló ujjaimon akadt ki, hanem meglepettnek tűnt.

– Ez persze egy mítosz – mondtam, mintha nem lett volna nyilvánvaló. Az ölembe ejtettem a kezemet. – Mese erkölcsi tanulsággal. Légy hálás mindazért, amid van, különben az istenek fenéken billentenek.

A hangomból csak úgy csöpögött a keserűség, ám ahelyett, hogy kedvét szegte volna, Henrik elgondolkodva megigazította a szemüvegét, és előredőlt. – De az emberek még mindig keresik. Ahogyan az apukád is.

– Az emberek már évezredek óta keresik a nyomait, de még soha, senki nem talált elfogadható bizonyítékot.

Még arról sem tudtak egyezségre jutni a kutatók, hol is lehetett az egykori Atlantisz. A Föld számos pontját megjelölték már: az Antarktiszt, a Szaharát, az Amazonas dzsungelét… Az Atlantisz-kutatók szűk körében ezek mind meggondolandó, de vitatható elméletek. Expedíciókat indítottak, tudósokat vontak be. Még a nácik is Atlantiszt keresték. Szerintük ugyanis az árja faj a félisten atlantisziaktól származott. Tudom. Durva.

– Miből gondolja az apád, hogy Szantorinin volt Atlantisz?

– Nos… – Ezen a ponton bánni kezdtem, hogy így megnyíltam Henriknek. Túl sok mindent mondtam el neki Atlantiszról, de ez már csak így működik. Amint meghallják az emberek, egyből feltámad az érdeklődésük. Megértem. Valaha én is csak úgy ittam a róla szóló információkat. – Szantorini az egyik lehetséges helyszíne az eltűnt Atlantisznak, mivel a sziget és a legenda sok hasonlóságot mutat. Amióta az eszemet tudom, az apám ezt az elméletet próbálja bebizonyítani.