A mű eredeti címe

Döden går på visning

Copyright © Anders de la Motte & Måns Nilsson 2021

Published by agreement with Salomonsson Agency

Hungarian translation © Dobosi Beáta

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

DOBOSI BEÁTA

Szerkesztette

HORVÁTH ANNAMÁRIA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 685 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Nagyon szeretjük Österlent, így igyekeztünk a régió földrajzát és történelmét a lehető leghívebben ábrázolni. Bizonyos esetekben azonban engedményeket tettünk a történet kedvéért.

Szereplők

Peter Vinston, 49 éves

A stockholmi Királyi Gyilkossági Nyomozóhatóság felügyelője

Tove Esping, 28 éves

Nyomozógyakornok a simrishamni rendőrségen

Jessie Anderson, 42 éves

Sztáringatlanos és tévés celeb

Elin Sidenvall, 25 éves

Jessie asszisztense

Christina Löwenhjelm, 49 éves

Pszichológus, Peter Vinston volt felesége

Poppe Löwenhjelm, 54 éves

Gärsnäs kastélyának ura és Christina új párja

Amanda Vinston, 16 éves

Peter és Christina lánya

Lars-Göran „L. G.” Olofsson, 60 éves

Méhész és simrishamni rendőrfőnök

Thyra Borén, 52 éves

Vezető bűnügyi technikus

Jonna Osterman, 44 éves

A Cimbrishamnsbladet riportere és főszerkesztője

Felicia Oduya, 33 éves

A komstadi Felicia kávézó tulajdonosa

Sofie Wram, 63 éves

Lótenyésztő és lovasoktató

Jan-Eric Sjöholm, 72 éves

Nyugalmazott színész

Alfredo Sjöholm, 61 éves

Jelmez- és divattervező

Niklas Modigh, 33 éves

Profi jégkorongjátékos Los Angelesből

Daniella Modigh, 31 éves

Influenszer és díjugrató

Margit Dybbling, 75 éves

A gislövshammari faluközösség elnöke

Svensk és Öhlander

Simrishamni rendőrök

Fredrik Urdal, 36 éves

Tomelillai elektrotechnikus

Hasse Palm, 57 éves

Sjöbói elektrotechnikus

Bob

Felicia collie-ja, aki mindig a kávézóban lófrál

Plútó

Hosszú szőrű kandúr, aki fel-feltűnik a Bäckstuganban

Prológus

A nap a végsőkig küzdött, hogy megkapaszkodjon a kora nyári égbolton, de végül elmerült a Bornholmsgattet-szorosban. A homokdűnék felett sirályok vitorláztak a szélben, az esti fények higannyá változtatták a tengert. A víz így május közepén még hideg volt, a homokos strand kihalt. Fél kilométerre innen a festői kis halásztelepülés, Gislövshammar házai között felgyúltak az utcai lámpák, a horizonton pedig kirajzolódott egy lassan nyugatnak tartó teherhajó szürke sziluettje.

Régen kalózok garázdálkodtak a környéken. Megtévesztő fényeket gyújtottak, hogy partra csalogassák a hajókat, vesztükbe a legénységet. Mélyen az áruló homokpadok alatt roncsok és csontok pihentek. Talán ezért volt valami baljóslatú ebben a gyönyörű tájban. A gonosz tettek kísérteties árnya lengte be.

A közeledő teherautó nemrég kanyarodott le az országútról az aranyló repceföldek között, majd a part menti erdő sötétjén át kacskaringózó, névtelen földútra. Ez egy fordulóhelybe torkollott, olyan közel a tengerhez, hogy a két férfi a vezetőfülkében érezte a hínár és a sós víz szagát.

A kocsi mellett magas, újonnan épített acélkerítés tornyosult hatalmas elektromos kapuval és egy Gislövsstrand – Nem egyszerű ház, hanem életstílus feliratú táblával. Alatta egy lényegesen kurtább, rikító színű figyelmeztetés: Idegeneknek belépni tilos!

A sofőr, egy tagbaszakadt, hurkás nyakú ember, megállt a kaputelefonnál. Leengedte az ablakot, kihajolt, és nagy nehezen megnyomta a gombot. A mozdulattól kibuggyant a hasa a pulóvere és a nadrágja között.

Felgyulladt egy ledekből álló kör, és rábámult egy kamera szeme.

– Jessie Anderson – szólalt meg egy női hang a hangszóróban.

A kiejtése amerikai volt, a beszédmódja pattogós, mint az ostorcsapás.

– Helló! Ronny vagyok az Österlen Szállítócégtől – mondta a sofőr vaskos skånei tájszólásban. – Meghoztuk a… – Szünetet tartott, a megfelelő szót kereste. – …horgot.

Az acélkapu lassan feltárult.

– Come on in.{1}

A kapun belül építkezés folyt, mindenütt gépek, iroda- és szemeteskonténerek álltak. Előttük frissen betonozott alap, amelyből műanyag csövek meredtek az esti ég felé. Balra, a tenger irányában helyezkedett el az egyetlen elkészült épület. Ronny füttyentett egyet.

– A nemjóját!

A ház betonból, acélból és üvegből épült. Egyenes vonalak, éles sarkok, sehol egy kiálló tető vagy bármi más, ami megtörte volna a szögletes formákat.

– Olyan, mint egy rohadt nagy bunker. Van vagy ötszáz négyzetméter, nem?

A kollégája, Stibbe némán bólintott.

A felhajtón két autó parkolt, az egyik egy hófehér Porsche kabrió. Ronny leállította a motort, és a két férfi egyszerre csapta be az ajtót maga után.

Egy nő jött eléjük. A negyvenes éveit taposta, hosszú, szőke haja volt, a blúza mélyen dekoltált, a szoknyája testhezálló. A magas sarkúja kopogott a köveken.

Mielőtt Ronny megszólalhatott volna, bosszúsan felemelte az ujját, és tovább beszélt a telefonjába.

– Can I put you on hold for just a minute, James?{2}

Ronny és Stibbe sokatmondó pillantást váltott, ahogy mindig, ha vonzó ügyféllel akadt dolguk.

– Maga Jessie Anderson? – kérdezte Ronny, bár korábban már látta a nőt a tévében és az újságban.

– Majdnem két órát késtek – közölte az ügyfél nyersen.

Ronny megvonta a vállát.

– Olesen művész úr nem csomagolta be rendesen. Segítenünk kellett neki Stibbével. Ezért tartott tovább…

– Ez nem az én bajom – vágott a szavába Jessie. – Tartani kell az ütemtervet. Holnap felhívom a főnöküket, hogy árengedményt kérjek. És most pakoljanak le, nem érünk rá! Elin megmutatja, hová tegyék a szobrot.

Egy fiatalabb, sötét hajú, szemüveges nő felé intett, aztán megfordult a szédítően magas sarkain, és visszatipegett a házba, miközben tovább telefonált.

– Sorry for that, James. As I was saying, don’t pay any attention to the rumors. The market in Skåne is booming and Gislövsstrand is an excellent investment opportunity…{3}

– Elin Sidenvall vagyok, Jessie asszisztense – mutatkozott be a fiatalabb nő.

Huszonöt körül járhatott, stockholmi dialektust beszélt. A blúza állig begombolva, a cipősarka jóval praktikusabb, mint a főnökéé. Az egyik kezében csíptetős írótáblát tartott.

– A szobrot le kell vinni a nappaliba.

– Le? – kérdezte Ronny. – A megrendelésben szó sem volt lépcsőzésről.

Elin megnézte a papírjait.

– A szobrot a nappaliba az alsó szintre – olvasta fel.

– Semmi lépcsőzés – jelentette ki Ronny.

– A nappali a szuterénben van – felelte a nő tárgyilagosan. – Az előtér, a konyha, a vendégszoba, a gardrób meg még néhány helyiség a felső szinten. A közösségi helyiségek, a spa és a hálószoba pedig az alsón, ahonnan ki lehet menni a kertbe és a tengerhez. A szobornak a nappaliban van a helye. Itt áll feketén-fehéren, nézze meg!

Eléjük tartotta és megkocogtatta az ujjával az írótáblát.

Rendes körülmények között Ronny tiltakozott volna. Csakhogy a főnökük határozottan arra utasította őket, hogy ezzel a megrendelővel bánjanak kesztyűs kézzel.

Elin Sidenvall kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Na? Hogy csináljuk?

Ronny beletörődően felsóhajtott, és a teherautó hátsó ajtajához bandukolt.

– Két fecske nem csinál nyarat, ugye, Stibbe? – dünnyögte, amikor Elin hallótávolságon kívül került.

A két rakodómunkás szűk egy óra alatt lemanőverezte a szobrot a lépcsőn, és elhelyezte a nappaliban. Elin árgus szemmel figyelte őket. Azonnal megálljt parancsolt, ha a legkisebb esélye is mutatkozott annak, hogy a falhoz vagy a lépcsőkorláthoz koccantják a szállítmányukat. Aztán elővett egy mérőszalagot, hogy ellenőrizze, megfelelő helyre került-e. Jessie Anderson mégsem volt elégedett. Ronny és Stibbe kénytelen volt többször odébb tenni, mire végre elengedték őket.

Elin kikísérte a munkásokat. Talán az alacsony vércukorszintje vagy a nem tervezett lépcsőzés miatt, de Ronny nem tudta megállni, hogy ne szegje meg a főnökük utasítását.

– Írtak magukról a mai lapban – mondta. – Nicolovius keményen maguknak ment a legújabb olvasói levelében.

A legnagyobb megelégedésére látta, hogy az asszisztens feszengeni kezd.

– Akárki is ez a Nicolovius, nagyon utálja a főnökét. És ezzel nincs egyedül.

Elin egy szót sem szólt.

Ronny vetett rá egy utolsó pillantást, majd beszállt a vezetőfülkébe.

– Kinyitná a kaput? – kérdezte a leengedett ablakon át.

– Csak menjenek, automatikusan nyílik! – felelte az asszisztens szárazon.

Elin Sidenvall figyelte, ahogy a kapu bezárul, és a teherautó hátsó világításának a fényét elnyeli a part menti erdő. Egy magányos utcai lámpa fénykört rajzolt az aszfaltra, de azon túl már sűrűsödött a sötét. A sirályok elnémultak, a távolban macskabagoly huhogott.

Elin összerezzent a hátborzongató hangra. Visszatért a rossz érzés, amely azóta kísértette, hogy reggel elolvasta az olvasói levelet, amely valahogy így hangzott:

Österlen sosem fogja megbocsátani ezt a gyalázatot, írta Nicolovius. Közeleg a számadás napja, és a bűnösök drágán megfizetnek a kapzsiságukért.

Képtelen volt kiverni a fejéből a szavakat. Vajon ő is bűnös, és mit ért a névtelen levélíró azalatt, hogy drágán megfizetnek?

Hirtelen az az érzése támadt, hogy figyelik, de nem tudta, miért. Mintha a magányos baglyon kívül ólálkodott volna még valaki a teljes sötétségben.

Valaki, aki ártani akart neki és Jessie-nek.

A bagoly megint huhogott.

– Hülyeség! – motyogta maga elé Elin.

Ahogy Jessie is mondta, nem szabad magukra venniük. Nem hagyhatják, hogy egy álnév mögé bújó, maradi, gyáva alak rájuk ijesszen.

Vett pár mély lélegzetet, visszasietett a házba, és bezárta az ajtót.

A tágas előtéren túl óriási konyha terpeszkedett rozsdamentes felületekkel és tükörsima kőpultokkal. A rejtett hangszórókból halk zene szólt.

Elin kilépett a nappali felett lebegő lépcsőfordulóra. Jessie odalent csodálta az imént kiszállított fémszobrot. Több mint két méter magas volt, karvastagságú, és egy horgot ábrázolt. A szárával a tenger felé állt a talapzatán, a hegye a lépcsőfordulóra mutatott, ahol Elin várakozott. Nagyjából olyan volt, mint egy hátradőlő J betű.

– Lenyűgöző, nem? – Jessie végighúzta a kezét a szemtől, amelybe a horgászzsinórt kell bebújtatni, az öblön és az erős szakállon át a hegyig. – The Hook!{4} Ezt biztosan bekapják az ügyfeleink. Felkelti a sajtó érdeklődését.

Jessie viccelődése ellenére Elin kénytelen volt elnyomni egy borzongást. Szerinte a szobor förtelmesen nézett ki, de okosabb volt annál, mint hogy hangot adjon a véleményének.

– Biztos vagy benne, hogy be fog válni? – kérdezte inkább.

– Hányszor mondjam még? – horkantott fel Jessie. – Ez egy alapvető ingatlanos stratégia. A horog figyelemelterelés, magára vonzza a pillantásokat.

A kezét a szakállon nyugtatta. A körme hosszú és piros volt.

– Az újságok végre nem arról fognak cikkezni, hogy „folytatódnak a tiltakozások a milliós beruházás ellen”, hanem arról, hogy „a sztáringatlanos egy helyi művész alkotását ajándékozza a településnek”. – Leengedte a kezét. – Felkészültünk a holnapi napra?

Elin bólintott.

– A kulturális bizottság elnöke tízkor jön.

– És a sajtó?

– A Cimbrishamnsbladet, az Ystads Allehanda, a Skånska Dagbladet és a Sydsvenskan lefixálva. A Di Weekend is bejelentkezett, de ők csak a jövő héten tudnak küldeni valakit.

– Jól van. Egyik sem egy Vanity Fair, de… – Jessie sandán elmosolyodott. – Szép munka volt! Látod, a szobor máris kezdi behozni az árát. Ez a bűnronda horog megadja a helyi bennszülötteknek a hőn áhított pozíciójukat a művészeti piacon. Abrakadabra, és vége a nyavalygásnak! Nincs több névtelen olvasói levél meg tiltakozások. Az ügyfelek visszatérnek, és dőlni fog a pénz.

Ismét megsimogatta a sima fémet.

– Horogra akadnak – dünnyögte. – Mind egy szálig.

Hirtelen csattanás hallatszott az udvarról.

– Mi volt ez? – kérdezte Elin.

– Biztos most pakolnak össze a szállítók – felelte Jessie.

– Kizárt. Láttam, amikor elmentek.

– Hát akkor talán nézzük meg!

Jessie felment a lépcsőn, majd Elinnel a nyomában átvágott a konyhán és az előtéren, aztán sarkig tárta a bejárati ajtót.

– Mi az isten?!

A konténerirodánál kísértetiesen imbolygó fény vetett hosszú árnyat az udvarra.

– Tűz van! – kapkodott levegő után Elin.

A szemeteskonténerből kisebb-nagyobb lángok csaptak ki, mintha csak most gyulladtak volna meg, és keresnének valamit, amibe belekaphatnak.

– Nézd! – mutatott Elin Jessie Porschéjára.

A fehér lakkozáson a DISZNÓ szó állt vörös betűkkel. Még érezni lehetett a festékspray füsttel elkeveredő szagát.

Jessie az állkapcsát megfeszítve némán körülkémlelt.

– Fucking cowards!{5} – ordította. – Gyertek elő!

A kiáltás visszhangot vert a falak között, majd elhalt. Pár másodpercig teljes volt a csend. Csak a lassan erőre kapó tűz pattogását hallották. Aztán mozgást érzékeltek az égő konténer közvetlen közelében. Elin levegő után kapott.

Egy sötét alak vált ki az árnyak közül. Fekete ruhát és a fején símaszkot viselt. A két nőre mutatott, miközben a másik kezét fenyegetően elhúzta a nyaka előtt.

Újabb csattanás hallatszott, és szikraeső szállt az ég felé. Aztán felcsaptak a lángok, a fekete ruhás alak pedig eltűnt.

– A számadás napja – suttogta Elin. – Pont ahogy Nicolovius megírta.

Jessie az asszisztense felé fordult. A hangja nyugodt volt, és jéghideg.

– A mosókonyhában van oltókészülék – mondta. – Siess, mielőtt még jobban elharapódzik! Miután eloltottad, keresel egy autófényezőt, aki már holnap reggel eltünteti azt a szart!

– D-de… – tiltakozott Elin. – Riasztanunk kell a tűzoltókat. És a rendőrséget! Lehet, hogy még itt van az az őrült!

– Nem riasztunk senkit – szögezte le Jessie. – Akkor már holnap benne leszünk a Cimbrishamnsbladetben, és ezek a gyáva kutyák pont ezt akarják. – A lángoló konténerre mutatott. – Akárki volt is a szabotőr, már árkon-bokron túl jár. Hozd az oltókészüléket, oltsd el a tüzet, és intézd el, hogy rendbe hozzák a kocsimat! És egy szót se senkinek! Ez az egész meg sem történt! Megértetted?!

1. fejezet

Hat héttel később

Június vége volt, a svéd nyár óvatosan bekukucskált az ajtón.

Peter Vinston rendőrfelügyelő majd három órája ült a volánnál. Vagy hét, ha a teljes utat vesszük Stockholmtól.

Szép szál férfi volt, százkilencven centi magas, de egyáltalán nem púpos, mint a nyurga emberek általában. Vörösesszőke haját rövidre nyíratta, az arcát simára borotválta, és bár még nem töltötte be az ötvenet, deresedett a halántéka. Sok kolléganője szerint az őszülő barkótól és a háromrészes öltönyöktől előkelőnek tűnt – amely vélemény vegyes érzelmeket váltott ki belőle.

Egy fekete Saabot vezetett. Az egyik utolsót, amely elhagyta a gyártósort, mielőtt bezárták volna a trollhättani gyárat. Mindig Saabja volt, de nagy valószínűség szerint ez lesz az utolsó. Ami elszomorította. Ezért nagy gonddal bánt vele. Rendszeresen hordta szervizbe, a legkisebb meghibásodás esetén azonnal megjavíttatta, és addig mosta meg polírozta, amíg meg nem pillantotta a képmását a lakkozásban.

Fészkelődött a vezetőülésben. Utoljára Gränna magasságában állt meg, és már igencsak vágyott rá, hogy kinyújtóztassa a lábát, és igyon egy csésze kávét. Csakhogy hamarosan megérkezik. Jobban mondva, hamarosan meg kell érkeznie.

A telefonja – amelynek a GPS-e végigkalauzolta ezen a hatszáz kilométeren a nyílegyenes autópályáktól a kacskaringós országutakig – hirtelen megzavarodott.

– Forduljon meg! – mondta. Aztán meggondolta magát: – Menjen tovább egyenesen! – Majd megint megfordulást javasolt.

Vinstont annyira lekötötték az ellentmondó utasítások, hogy nem vette észre az úton keresztben elhelyezett állatterelő rácsot. Ugyancsak meglepődött, amikor a kerekek zötyögni kezdtek a léceken.

Káromkodott magában. Feszülten figyelt, nem sérültek-e meg a rugók, de nem észlelte jelét. A GPS viszont végérvényesen összezavarodott.

– Újratervezés – jelentette be idegesen. – Újratervezés! Újratervezés!

– Hallottam! – dünnyögte Vinston bosszúsan, és kikapcsolta a hangot.

Gurult még pár száz métert, de mivel az elektronikus útikalauza nem tért magához, megállt az út szélén. Minden irányban zöld földeket látott, amelyeket itt-ott fasorok és kis erdők törtek meg. Előkotorta a kesztyűtartóból a jó öreg autóstérképét, de úgy tűnt, a Királyi Automobilklub térképészei sem tudtak ennek a földútnak a létezéséről.

Csak egy választása maradt.

Bár már hét éve elvált, még mindig Christina száma volt beprogramozva az egyes gombra. Rég ki kellett volna cserélnie valaki máséra. Csakhogy nem volt kiére.

Lassan tizennyolc éve ismerkedtek meg, nem sokkal azután, hogy Vinston a bűnügyieknél kezdett dolgozni. A világ összes helye közül pont a mosókonyhában futottak egymásba.

– Azt hittem, hogy csak a hetven felettiek vasalnak lepedőt – szólalt meg egy évődő hang Vinston háta mögött, és amikor megfordult, ott állt ő.

Magas volt, a fekete haja befonva. Az orra hegyén egy szemüveg egyensúlyozott, de később bevallotta, hogy igazából nincs rá szüksége, csak a páciensei így komolyabban veszik.

– Christina vagyok, de csak Tinának vagy Stinának szólítanak.

Kiderült, hogy Vinston felett lakik, aki még azon a héten randevúra hívta.

– Igazából nemet kellene mondanom – felelte Christina. – Neked mindig igent mondanak a nők, igaz?

Szünetet tartott, mintha arra lenne kíváncsi, hogy Vinston tiltakozik-e. Nem tette. A megállapítás megállta a helyét: volt valami a külsejében, ami bejött a nőknek.

– De… – folytatta Christina oldalra döntött fejjel – …azt hiszem, ezúttal kivételt teszek. Mozi és vacsora. Olcsó helyen.

Megnéztek egy francia filmet, és Christina már a stáblista előtt megfogta Vinston kezét. Fél évvel később összeköltöztek, újabb fél évvel később Christina teherbe esett, és pár hónappal Amanda születése előtt összeházasodtak a városházán.

Christina pszichológusként dolgozott, de amíg a lányuk kicsi volt, beérte egy félállással egy rendelőben a Mariatorgeten, közben a könyvét és a disszertációját csiszolgatta. Vinston építette a rendőri karrierjét. A bűnügyiektől a Királyi Gyilkossági Nyomozóhatósághoz került. Bejárta az egész országot, megoldott egy sor érdekes bűnügyet, és megalapozta a szakmai jó hírét. Valamikor útközben – az nem világos, hogyan, mikor vagy miért – a házasságuk kifulladt.

– Vannak dolgok, amik csak úgy véget érnek, és senki sem hibáztatható érte – összegezte Christina.

Amikor kutatói állást ajánlottak neki Lundben, Vinston nem ellenkezett, legalábbis nem túl sokáig. Nem kérdezte meg Amandát, akar-e vele maradni Stockholmban. Bár imádta a lányát, Christina jobb szülő volt, mint amilyen ő valaha is lehetett. Amandának az volt az érdeke, hogy az anyjával éljen.

Segített nekik a költözésben. Némi nehézség árán összeszerelte az újonnan vett bútoraikat, majd a lehető leggyakrabban meglátogatta őket Lundben.

Amikor Amanda már elég nagy lett ahhoz, hogy egyedül vonatozzon, többnyire ő utazott Stockholmba az apjához. Az utóbbi években a látogatások egyre ritkultak, és a kapcsolatuk jobbára üzenetekre meg videóhívásokra korlátozódott, ami bántotta Vinstont. De most majd változtat ezen – győzködte magát.

Christina szokás szerint elsőre felvette.

– Már itt vagy?

– Szia! Peter vagyok – mondta Vinston teljesen szükségtelenül, de úgy gondolta, ez hozzátartozik az alapvető telefonos etiketthez.

– Már itt vagy? – ismételte meg Christina, elengedve a füle mellett az üdvözlést.

– Nem. A GPS Sankt Olof után bemondta az unalmast. Egy szántóföld közepén állok.

– Látod a fejőasztalt? Egy faemelvény pár régi rozsdamentes tejeskannával.

– Tudom, mi az a fejőasztal – felelte Vinston ingerülten. – Az elmúlt negyedórában legalább tíz mellett eljöttem. Ezeket még mindig használják?

– Természetesen nem. De a turisták imádják őket.

Vinston szokás szerint nem tudta eldönteni, hogy Christina ugratja-e.

– Most hajtottam át egy terelőrácson.

– Akkor jó helyen vagy. Amúgy ki vagyok rád akadva. – A villámgyors témaváltás is Christina specialitásai közé tartozott. – Dél-előtt beszéltem Bergkvisttel.

– És miért vagy kiakadva? – kérdezte Vinston idegesen.

Bergkvist a főnöke volt a Királyi Gyilkossági Nyomozóhatóságnál. Lobbanékony, pirospozsgás, kapafogú, táskás szemű ember, aki leginkább egy buldogra hasonlított.

– Mert nem akartál eljönni Amanda születésnapjára – válaszolta Christina. – Ahogy az elmúlt három évben egyszer sem. Aztán hirtelen bejelentetted, hogy kiveszel pár hetet, és mégis eljössz. Peter, neked fogalmad sincs arról, mi az a spontaneitás. Ezért felhívtam Bergkvistet, hogy megkérdezzem, nem vagy-e beteg. És megtudtam, hogy de.

Vinston felsóhajtott.

– Mégis mikor akartál szólni az ájulásokról? – folytatta Christina.

– Jól vagyok. Nem akartam, hogy aggódjatok – felelte Vinston, és legalább részben igazat mondott.

Az ájulásai azonban jobban nyugtalanították, mint ahogy azt hajlandó lett volna beismerni.

Mozgást érzékelt a belső visszapillantó tükörben, mire felkapta a fejét. Egy bokor ágai lengedeztek a szélben.

– Csak a stressz miatt van – próbálta bagatellizálni a problémát. – Túl sokat dolgoztam, keveset ettem és aludtam. Pont amiért te is nyaggatni szoktál. A doki szerint pár nap szabi majd helyretesz. Csak tiszta levegőre és pihenésre van szükségem.

Igyekezett meggyőzően beszélni, nemcsak Christina, hanem a saját maga kedvéért is. Az igazság azonban az volt, hogy ő sem tudta, mi baja. Az orvos elvégzett egy sor vizsgálatot, de a leletekre még várni kellett.

Megint mozgást érzékelt, ezúttal a külső tükörben. Oldalra nézett. Van itt valaki?

Christina tovább perlekedett vele. Arról papolt, hogy hamarosan ötvenéves lesz, oda kellene figyelnie magára. Aztán minden előzetes figyelmeztetés nélkül átadta a telefont Amandának.

– Szia, apa! Messze vagy még a nyaralótól?

– Szia, szívem! Nem hiszem… – felelte kitérően.

Remélte, hogy Amanda nem hallotta az egészségi állapotáról folyó beszélgetést. Nem akarta, hogy a lánya azt higgye, nem a születésnapja miatt jött le. Gyorsan témát váltott.

– Isten éltessen! Felkészültél a nagy tizenhatodik születésnapi bulira?

– Igen, szuper lesz! Poppe és anya szerzett egy óriási partisátrat, hívtak zenekart, lesz tűzijáték meg még egy csomó minden. Több mint száz vendég! Imádni fogod!

Vinston a fejét tette volna rá, hogy a lánya ez utóbbit ironikusan értette. Utált társaságba járni, közhelyeket pufogtatni és olyan emberekkel csevegni, akiket valószínűleg az életben többet nem lát.

Poppe Christina új párja és Amanda mostohaapja volt. Valójában persze nem így hívták, ennél sokkal előkelőbb névvel büszkélkedhetett, amelyet Vinston nem tartott megjegyzésre érdemesnek. Poppe befektető volt, egy skånei kastély tulajdonosa, ahol Christina és Amanda újabban lakott. Amolyan „piros nadrágos fácánvadász és golfozó” típus, ahogy Vinston azon ritka alkalmakkor jellemezte, amikor kénytelen volt. Mivel Amanda és Christina kedvelte, nyilván akadtak jó tulajdonságai is, csak azok valahogy elkerülték Vinston figyelmét.

– Megtörtént bűntényekről hallgatok egy podcastet, és a te egyik ügyedről beszélnek – folytatta Amanda. – Az uppsalai fojtogatóról. Szuper izgalmas! Egy elszakadt cipőfűző segítségével kaptad el, igaz?

Az utóbbi időben Amanda érdeklődni kezdett Vinston munkája iránt, ami melengette a férfi szívét.

– Igen, így volt. De többen nyomoztunk az ügyben, nem csak én. És nem egyedül a cipőfűző…

Az autó hintázni kezdett, és az oldalablakon benézett egy hatalmas szempár. Vinston kis híján felkiáltott.

Egy tehén. Jobban mondva: sok tehén.

Az autóját teljesen körbevették a tehenek.

– Bocs, Amanda, de most le kell tennem. Este találkozunk! – zárta le a beszélgetést a lehető leghatározottabban.

A kocsi mellett álló tehén továbbra is üveges szemmel bámult rá, és kérődzött. Barna-fehér foltos jószágok voltak. Vinston hirtelen rájött, hogy téved. Ezek nem tehenek, hanem bikák. Tíz vagy talán tizenöt termett ott a semmiből, és zárta el az utat mindkét irányban.

Beindította a motort, és finoman megnyomta a dudát. Az állatok a fülük botját sem mozdították. Vinston újra próbálkozott, ezúttal rátenyerelt. Semmi. A bikák a szemüket meresztve álltak a Saab körül.

Megfordult a fejében, hogy kiszáll, és elhajtja őket. De egyrészt már az is kétséges volt, hogy ki tudja-e nyitni az ajtót, másrészt pedig – ami sértette az önérzetét – nem mert. Amúgy is hadilábon állt az állatokkal, kiszámíthatatlannak és szemtelennek tartotta őket. A tény, hogy egy bikacsorda vette körül, nem kifejezetten ingatta meg ebbéli meggyőződésében.

Elhajtani és kiszállni sem tudott. Csak annyit tehetett, hogy a kocsiban marad, és reménykedik, hogy a csorda előbb-utóbb ráun.

A Saab megint hintázni kezdett. Az egyik bika a hátsó ajtóhoz dörgölőzött. Vinston szinte hallotta, ahogy a szőrébe ragadt porszemek megkarcolják a fényezést. Leengedte kissé az ablakot, és megpróbálta elijeszteni az állatot, de ekkor az egyik bedugta a pofáját a résen, és megpróbálta megnyalni, mire Vinston riadtan felhúzta az ablakot. Kénytelen volt belátni, hogy itt ragadt, és meg kell várnia, hogy a bikák maguktól odébbálljanak, vagy valaki kimentse szorult helyzetéből. De ki?

Tove Esping épp visszafelé tartott a simrishamni rendőrségre.

Az egyetlen jelzés nélküli autójuk szerelőnél raboskodott, ezért a saját régi Volvo kombijával ment. Kívül-belül piszkos volt, és ló- meg kutyaszagot árasztott, amelyet Esping már rég nem érzett.

A délelőttöt és a délután egy részét különböző kihallgatásokkal töltötte. Először egy gazdát kérdezett ki, akitől dízelt loptak, aztán egy nyugdíjast, akinek harmadszor döntötték ki a postaládáját a helyi huligánok. Zárásként pedig egy nyaraló vendéggel beszélt, aki megcsonkította a település két fáját, hogy jobb legyen a kilátás a házból. Nem kifejezetten súlyos bűncselekmények, és nem igazán az, amiről a rendőrtisztire való jelentkezéskor álmodott. De a járőrként lehúzott öt év után végre nyomozó lett. Nyomozógyakornok: ez állt a majdnem vadonatúj névjegykártyáján. Alig fél éve lépett szolgálatba, és még mindig képtelen volt lerázni magáról az érzést, hogy csak azért léptették elő, mert nem volt más jelentkező. Ezért eltökélte, hogy gyorsan lezavarja azt a nagy rakás lezáratlan ügyet, amelyet a megfáradt elődje hagyott rá a nyugdíjba vonulásakor. Nem akart olyan rendőr lenni, aki Birkenstock papucsban császkál, egyik kezében újsággal, a másikban kávéscsészével, miközben az ügyei meg csak porosodnak. Úgy tűnt, jó ötlet volt szombaton körbejárni. Az emberek ilyenkor otthon tartózkodnak, így egy kalap alatt több kihallgatást is letudhatott.

Ma újabb három ügyet zárhat le, a héten összesen nyolcnak ért a végére, ami biztos rekordszámba megy a simrishamni rendőrségen.

Esping elégedetten dobolt a kormányon, és adott még egy kis gázt, amitől kavics verődött fel a sárvédőre. A surranópályát, amelyen hajtott, egyetlen térképen sem tüntették fel. Egy tipikus kis skånei út a földek között, csak a helyiek ismerték.

Ekkor megpillantott a távolban egy csorda ökröt az út közepén, ezért lelassított. Amikor közelebb ért, felfedezte, hogy egy autót fognak közre, amelynek a sofőrje elég ostoba volt ahhoz, hogy egy legelőn álljon meg. A férfi a járműben ült, és nyilván nem is mert kiszállni. Esping jót mulatott magában. Egy eltévedt turista, aki tehénfrászt kapott, és szemlátomást segítségre szorul. Még szerencse, hogy a törvény hosszú karja ide is elér.

Vinston észrevette, hogy felbukkant az úton egy autó. Egy öreg, piros csotrogány fekete vezetőoldali ajtóval. Kissé távolabb megállt, és a sofőr kiszállt. Tétovázás nélkül elindult a bikák felé. Középmagas, a húszas évei végén járó nő volt. Viharkabátot és hatalmas gumicsizmát viselt, szőke haját lófarokba fogta össze.

Amikor a bikák közelébe ért, széttárta a karját.

– El innen! – mondta határozott hangon.

Az állatok egy tapodtat sem mozdultak, csak idegesen csapdosták magukat a farkukkal. Vinston azon kapta magát, hogy visszatartja a lélegzetét.

A nő félelmet nem ismerve haladt tovább. Amikor már csak pár méterre volt a legközelebbi bikától, az állat eloldalgott. Először komótosan, majd szökkent párat. A mozdulat láncreakciót váltott ki, és a csorda pillanatok alatt átballagott a legelőre.

Vinston leengedte az ablakot. A nő hegyes orra szeplős volt, kék szeme okos és éber.

– Kösz a segítséget! – mondta Vinston olyan könnyedén, ahogy csak tőle telt.

– Nincs mit! Ezek fiatal állatok. Kíváncsiak, de ha az ember határozottan lép fel, ártalmatlanok.

Skånei nyelvjárást beszélt – egészen hátul képzett r hangokkal –, amelyet Vinstonnak ugyancsak nehezére esett megértenie.

Esping szemügyre vette a kocsiban ülő férfit. Ötven felé járhatott, és a gondterhelt arckifejezését leszámítva egész jóképű volt.

Vörösesszőke és magas volt, inget, nyakkendőt, mellényt viselt. A zakója a vezetőülés hátuljára szerelt fogason lógott. A kocsija csillogott-villogott. Esping előrehajolt, és kíváncsian bekukucskált az utastérbe. A világos bőrüléseken egyetlen folt sem látszott, teljesen makulátlanok voltak, az ülések között se régi parkolójegyek, se papírpoharak. Semmi sem utalt arra, mivel foglalkozhat, vagy milyen ügyben tévedt erre az isten háta mögötti helyre ez a csipetnyit túl elegáns ember.

– Úgy látom, eltévedt – mondta. – Stockholmból jön?

A férfi bólintott.

Esping elnyomott egy mosolyt, és már éppen újabb kérdéseket akart feltenni, amikor a férfi megelőzte.

– Nem tudja véletlenül, hol van a Bäckstugan?

– A Bäckstugan? Dehogynem! – Előremutatott. – Pár száz méter után, a fejőasztalnál forduljon balra. Tudja, mi az a fejőasztal?

– Igen, tudom, mi az a fejőasztal – motyogta a férfi váratlanul ingerülten.

Beindította a motort, biccentett egyet búcsúzóul, majd lassan gurulni kezdett.

Esping a kocsi után nézett.

Volt valami ebben a mogorva emberben meg a betegesen tiszta kocsijában, ami miatt úgy döntött, hogy megjegyzi magának a képét és a rendszámát.

A Bäckstugan pont ott állt, ahol az a kíváncsi, koszos volvós nő mondta. A kis, fehér favázas, szalmatetős, osztott ablakos házikó elbújt a burjánzó növényzetben a kőkerítés mögött. A fal közepén nyílt egy boltíves kapu, amelyet benőttek a futónövények, és amelyen túl kis kavicsos járda kanyargott a magas mályvarózsák között a kék bejárati ajtóhoz. Olyan szép volt, mintha egy útikönyvből vágták volna ki.

Vinston belebújt a zakójába, és kivette a bőröndjét a csomagtartóból. Szokásához híven jól megtömte, a kerekek mélyen a murvába süppedtek. Pár méter után belátta, hogy egyszerűbb, ha cipeli. A kis kapu halkan nyikorgott, körülötte méhek és dongók zümmögtek, az ágyásokban és a ládákban pompázó virágok teljesen lekötötték őket. A júniusi nap melegen sütött, és ahogy Vinston közeledett a bejárati ajtóhoz, az inge kezdett a hátára tapadni.

Bäckstugan – állt egy szépen faragott fatáblán.

– Nagyon idilli – motyogta maga elé.

Megtalálta a lyukas követ, ahol Christina állításának megfelelően a kulcs volt eldugva, kinyitotta az ajtót, és belépett. A szemöldökfa olyan alacsonyan volt, hogy le kellett hajolnia, nehogy beverje a fejét.

Az előszobából egy fehérre meszelt falú, tetőgerendás, amerikai konyhás nappali nyílt. A berendezés aránylag modern volt, és az enyhe festékszag arra utalt, hogy a házat nemrég felújították. A hátsó üvegajtók egy kis teraszra vezettek, a pázsiton túl egy apró liget és egy patak sejlett fel. Két öreg almafa közé csíkos függőágyat akasztottak fel. Nehéz volt ennél szebb helyet elképzelni, ezt még egy Vinston-féle városlakó is kénytelen volt beismerni.

Levette a zakóját az előszobában, és a bőröndjét maga után húzva elindult a feltételezése szerint a hálóba vezető ajtó felé. A helyiség világos volt, a berendezése csupán egy íróasztalból és egy ágyból állt.

Az ágy végén hevert valami.

Pár másodpercig azt hitte, hogy egy birkabőr, de aztán az a valami megmozdult. Rájött, hogy valójában egy nagy, hosszú szőrű macska. Megdermedt mozdulat közben. A macska meglepetten, egyúttal felháborodottan bámult rá, mintha ő nyomult volna be az állat territóriumára, és nem fordítva.

A macskaszőr gondolatára Vinston megborzongott. Semmi baja sem volt a szőrszálakkal, amíg azok egy állaton vagy egy emberen voltak, de ha a tulajdonosuk elhullajtotta őket, akkor a férfi felfogása szerint gusztustalan biológiai hulladékká váltak, amellyel nem tanácsos közelebbi kapcsolatba kerülni.

– Sicc! – próbálta elzavarni az állatot, de azt a bikákhoz hasonlóan nem igazán hatotta meg a tekintélye.

Továbbra is csak bámult rá.

Vinston kihátrált a konyhába, hogy az állat elűzésére alkalmas eszközt keressen. Megpillantott egy újságot az ebédlőasztalon. Cimbrishamnsbladet, olvasta a címlapon, miközben összetekerte. Régiesen c-vel írták, és az m után beszúrtak egy b-t.

Gyors léptekkel visszatért a hálószobába. Tompa csattanás hallatszott, amikor beverte a fejét a szemöldökfába.

– Az istenit! – sziszegte, és elejtette az újságot.

Talán a csattanástól, talán a káromkodástól, de a macska rögtön leugrott az ágyról, eliszkolt mellette, és kirohant a bejárati ajtóba vágott macskabejárón.

Vinston addig dörzsölgette a homlokát, amíg el nem múlt a fájdalom, majd kinyitotta a bőröndjét, és keresett egy szösztelenítő hengert. Gondosan végighúzogatta azon a helyen, ahol a macska feküdt. Egészen addig nem nyugodott, amíg meg nem győződött róla, hogy egy árva szőrszál sem maradt az ágytakarón. Aztán a biztonság kedvéért az öltönyét is szösztelenítette.

A kamrában talált néhány villanykörtét és szerszámot. Meg ragasztószalagot. Kivitte az előszobába, és eltökélten leragasztotta vele a macskabejárót, majd elégedetten fütyörészve kipakolta a bőröndjét, mintha a csata megnyerésétől visszatért volna a jókedve.

2. fejezet

Gärsnäs kastélya közvetlenül a lomhán csordogáló Tommarps folyó partján állt. Úgy nézett ki, mintha valami Disney-filmből került volna ide: rózsaszín, kétszintes épület csúcsos réztetővel, középen magas toronnyal, pompás kerttel. A hatalmas pázsiton óriási, fehér partisátrat állítottak fel. Minden oldala nyitott volt, a fapadlót igazi szőnyegek borították, a plafonról kristálycsillárok lógtak. A fehér abroszos kerek asztalokhoz és a drága virágdekorációhoz jókora bárpult is dukált. Az egyik oldalán színpad állt, rajta egy öttagú zenekar dzsesszt játszott.

Christina diszkréten a karórájára pillantott. Poppéval és Amandával a sátor előtt fogadták a vendégeket. Poppe szerette az ilyen fényűző rendezvényeket, ő maga azonban kevésbé rajongott értük. De úgy tűnt, Amanda borzasztóan élvezi, hogy a középpontban lehet. Alig bírt magával.

– Apa mikor jön?

– Azt mondtam neki, hogy a buli hat helyett fél hétkor kezdődik – felelte Christina. – Ami azt jelenti, hogy negyed hét körül fog befutni. Tudod, milyen az apád. Választhattam, hogy negyedórával korábban vagy negyedórával később jelenjen-e meg.

Amanda nem válaszolt, odaszaladt egy csapat újonnan érkező vendéghez. Ezúttal az osztálytársaihoz, a lovascsapat pár perce már befutott. Christina örült, hogy Amandának ilyen sok barátja van. Ő maga magányos farkas volt, aki csak egyetemista korában virult ki. Úgy látszott, Amandát mindenki kedveli. Poppe is, aki királylányként bánt vele.

– Úgy tűnik, Peter kihasználja az akadémiai negyedórát – zökkentette ki Poppe a gondolataiból.

Ötven múlt, és a testalkatán látszott, hogy nem veti meg a jót. A jó ételt, a jó bort és a jó társaságot.

– Egyébként mond beszédet?

– Azt tudom, hogy nem akar – felelte Christina. – De mondhat.

Poppe elmosolyodott.

– És tetszik neki a Bäckstugan? Szóltál neki a macskáról?

Christina válasz helyett megigazította a díszzsebkendőt Poppe zakójának mellzsebében. Aztán megsimogatta a bal arcán a kis sebhelyet, amely szerinte nagyon jól illett a mosolygödreihez. Poppe vigyora szélesebb lett.

– Gonosz vagy, ugye tudod? – kérdezte csodálattal a hangjában.

– Az ő érdekében. Peter utálja az állatokat, a természetet, az időjárást és mindent, amit nem tud irányítani. Ki kell lépnie a szögletes kis komfortzónájából. Igazából szívességet teszünk neki, a macskával együtt.

Poppe nevetve megrázta a fejét.

Újabb vendégek érkeztek. Egy szőke, dekoltált vörös ruhát és magas sarkút viselő nő vonta magára mindenki figyelmét. A nyomában egy fiatalabb, de kevésbé divatosan öltözött hölgy jött nagy csomaggal.

– Ó, hát itt a híres Jessie Anderson az asszisztensével! – suttogta Poppe epésen. – Pár hónapja még fél Österlen úgy hitte, maga az ördög. Őszintén szólva megértem, miért akadtak ki rá. Tönkretette azt a szép kis gislövshammari partszakaszt azzal a rémes házzal, és elfoglalta az egész strandot.

– Ez már a múlté – mondta Christina. – Szép gesztus tőle, hogy a falunak akarja ajándékozni azt a szobrot. Azzal, hogy meghívtuk a buliba, kifejezzük a nagyrabecsülésünket.

– És nem mellesleg szívesen elmennél egy házbejárásra, mi? – jegyezte meg Poppe. – Meglesnéd a luxusvillát, amiről mindenki beszél, meg a többi érdeklődőt.

Christina egyetértőn bólintott.

– Na igen, de úgyse lesz belőle semmi. Jessie nem tart nyilvános bejárásokat. Csak meghívottaknak és komoly érdeklődőknek.

– Én már megbántam, hogy meghívtuk őket – felelte Poppe tompán. – Távolról sem mindenki olyan megértő, mint te. Ennek rossz vége is lehet.

Vinston leparkolta a Saabot a kastély mellett álló jellegzetes skånei házak egyike előtt, majd ellenőrizte a tökéletes nyakkendőcsomóját a visszapillantó tükörben. Közben megállapította, hogy a találkozás az ajtó szemöldökfájával szerencsére csupán egy kis piros foltot hagyott a homlokán.

„Visszafogott österleni elegancia és mindennapi kényelem” – így írta körül Christina az esten elvárt öltözéket, és Vinston, aki ritkán hallott ekkora marhaságot, gyanította, hogy ez zakót, inget és élére vasalt nadrágot jelent. Esetleg egy nevetséges kis kendőt az ember nyakában. Vagy ami még rosszabb: gyűrött vászonöltönyt.

Merő tiltakozásból, vagy talán azért, mert Christina összeszidta, világosszürke, háromrészes öltönyt választott nyárias, Windsor-csomóra kötött nyakkendővel, amelyet most még egyszer megigazított. Ezt egy fekete, fényesre bokszolt, lapos sarkú félcipővel egészítette ki, amelyet tulajdonképpen nem engedhetett volna meg magának a rendőri keresetéből. Másrészt viszont vannak egy férfinak nagyobb kiadásai is, mint egy elegáns cipő, ebben nyilván Christina is egyetértett volna.

A betegségére adott reakciója túlzás volt, mondogatta Vinston magának. Hiszen csak párszor elájult.

A pihenés és a kikapcsolódás garantáltan helyrehozza, ahogy azt az orvos is megmondta, és ő ezt a feladatot is a szokásos precizitásával fogja elvégezni. Olvasgat a függőágyban az almafa alatt. Nagyokat sétál, rádiót hallgat, és találkozik Amandával. A vizsgálatok nem mutatnak majd semmit, a probléma megoldódik, nincs miért aggódni. Leszámítva talán ezt a bulit. Nagy levegőt vett, kinyitotta az autó ajtaját, és kiszállt.

A kertbe vezető boltív mellett egy izmos fiatalember állt, a tarkóján kontyba fogott hajjal, az egyik fülében fülhallgatóval, és a vendéglistát pipálgatta.

– Neve?

– Vinston, Peter Vinston.

A kontyos férfi végighúzta a mutatóujját a listán, egészen a lap aljáig.

– Hát, nem találok Winstont.

Vinston némán felsóhajtott.

– Nem dupla v-vel, hanem simával.

A férfi újra nekifutott.

– Á, itt is van! Peter Vinston. Isten hozta! A sátor egyenesen előre, csak kövesse a zenét. A vécéket a télikertnél találja.

A rendezvény olyan fényűző volt, hogy Vinstonnak nehezére esett komolyan vennie. A hatalmas sátor, a kristálycsillárok, a zenekar. Mindez egy tizenhatodik születésnap kedvéért. De közben bántotta a lelkiismeret. Évek óta ez volt az első alkalom, hogy Amandával nem utólag ünnepelték meg a születésnapját nála, Stockholmban. A legkevesebb, hogy erőt vesz magán, és megpróbál jól szórakozni.

– Isten hozott Österlenben, kedves Peter! – rázta meg Poppe a kezét, miközben hátba veregette, mintha régi barátok lennének. – Lehet, hogy itt nem olyan izgalmas az élet, mint a stockholmi rendőrségen, de azért reméljük, hogy jól fogod érezni magad. Ugye, Christina?

A nő bólintott, és olyan pillantást vetett Vinstonra, amely jelezte, jól teszi, ha viselkedik.

Poppe egy fejjel alacsonyabb és pár évvel idősebb volt Vinstonnál. A haja elöl kezdett gyérülni, de ez szemlátomást nem izgatta. Nyilvánvalóan semmi sem izgatta, az a fajta volt, aki mindig kedélyes és elégedett az élettel, így aztán nehéz nem kedvelni. Vinston mégis mindent megtett ezért. Ennek a rongyrázós partinak az ötlete is biztos Poppe fejéből pattant ki.

Ahogy sejtette, a férfi kék, duplasoros gombolású zakót viselt rózsaszín inggel, hozzá rózsaszín nadrágot és világoskék kendőt, amely harmonizált a díszzsebkendővel a mellzsebében. A zakója hajtókáján valamiféle rend tűje, a lábán barna papucscipő zokni nélkül. Vinston elfojtott egy borzongást, és felidézte, mit fogadott meg magának az imént.

– Köszönöm – mondta a tőle telhető legnagyobb kedvességgel. – Jót fog tenni egy kis béke és nyugalom. Nagyon szép bulit szerveztetek.

Az utolsó mondat sokáig váratott magára, de legalább egy elismerő bólintást váltott ki Christinából.

– Apa!

Amanda fehér ruhát viselt, a haja elegánsan feltűzve, a sminkjén látszott, hogy profi kéz munkája. Megölelte Vinstont, de szokásától eltérően nem ugrott a nyakába, sokkal felnőttesebben viselkedett.

Vinston lelki szemei előtt Amanda gyerekkorának emlékei sorjáztak. Amikor a karjában tartotta, esti mesét olvasott neki, és először kísérte az iskolába. Most meg már tizenhat éves, csaknem felnőtt nő.

– Megkaptad az ajándékomat? – kérdezte.

– Persze! Három nappal korábban, mint mindig. Tök szuper! Köszi!

Vinston elégedetten bólintott.

– Olvastam, hogy a kobakot rendszeresen cserélni kell, mert elöregszik a műanyag. Az eladó azt mondta, ez a legjobb a piacon. Minden biztonsági teszten kiválóan szerepelt.

– Király! Tényleg kellett már egy új, annyiszor estem le, és vertem be a fejemet. – Amanda finoman megkopogtatta a buksiját. Aztán amikor látta Vinston riadt arckifejezését, szélesen elvigyorodott. – Csak viccelek! Szinte sosem esek le.

– Persze hogy nem.

Vinston igyekezett úgy tenni, mintha a „szinte sosem” nem aggasztaná. Az összes sport közül a lovaglásban lehetett a legkomolyabb sérüléseket szerezni, de ezt már túl sokszor elpapolta.

– Újabb vendégek – szakította félbe őket Poppe. – Lussan és a szülei.

Egy jól öltözött családra mutatott, az érkezők éppen átvágtak a pázsiton, és belekezdtek egy lelkes köszöntődalba.

– Üdvözölnöm kell őket – mondta Amanda. – Majd még beszélünk. Annyira örülök, hogy itt leszel nyáron, apa!

Adott egy puszit Vinstonnak, aztán Poppéval a sarkában az újonnan érkezők felé szaladt.

Christina ott maradt.

– Hát, isten hozott! – mondta. – Jó, hogy idemerészkedtél.

– Kösz. Jó kis bulit rendeztetek – felelte Vinston. – Kíváncsi vagyok, a tizennyolcadik születésnapját hogy fogjátok ünnepelni. Meghívjátok a Cirque du Soleil légtornászait? Vagy kibérlitek a Globen arénát?

– Hagyd abba!

Christina belebokszolt a karjába. Pár másodpercig némán figyelték, ahogy Amanda a barátaival csacsog.

– Ezt legalább jól csináltuk – mondta a nő. – Tizenhat év telt el. Fel tudod fogni?

– Khm! – köszörülte meg a torkát Vinston. Mikor lett ennyire szentimentális? – És tőletek mit kap a születésnapjára? – váltott semlegesebb témára.

– Meglepetés, de nemsokára megtudod. Tetszik a Bäckstugan?

– Imádni való házikó! Csak alacsonyak az ajtók.

Christina felnevetett.

– Igen, mondtam Poppénak, de abban maradtunk, hogy meg kell tanulnod fejet hajtani. Egyébként meg tudok valakit, akinek van egy biztonsági teszteken kiválóan teljesítő kobakja, biztos kölcsönadja. Nem szeretnénk, hogy elájulj.

– Remek! – húzta mosolyra a száját Vinston. – Figyelj, bocs, amiért nem szóltam róla, hogy szabadságoltak! De semmi komoly. Csak elájultam párszor meló közben. Ez minden.

– Mit mond az orvos?

– Elvégzett egy csomó vizsgálatot. Az eredményekre várok.

– És hogy bírod?

– Hogyhogy hogy bírom? – játszotta Vinston az értetlent.

– Peter! – szólt rá Christina szemrehányóan. – Irányításmániás vagy. Nincs számodra rosszabb, mint a bizonytalanság.

– Valóban. De semmi vész. Csak egy kis pihenés, és megint csúcsformába jövök.

Igyekezett meggyőzően beszélni, de Christina kétkedő pillantásából ítélve nem járt szerencsével.

– Szólsz róla Amandának? – kérdezte.

A nő oldalra döntötte a fejét.

– Addig nem, amíg követed az orvos utasításait, és minőségi időt töltesz a lányoddal.

– Persze – felelte Vinston megkönnyebbülve.

– Gyere, körbevezetlek! – Christina belekarolt, és behúzta a hatalmas sátorba. – Fél Österlen előkelőségei itt vannak, meg pár országos celeb. De mielőtt bemutatlak nekik, kell egy erős ital.

{1} Jöjjenek be! (angol)

{2} Várakoztathatlak egy pillanatig, James? (angol)

{3} Elnézést, James! Mint már mondtam, ne is figyelj a pletykákra! A skånei piac fellendülőben van, és a Gislövsstrand kitűnő befektetési lehetőség… (angol)

{4} A horog. (angol)

{5} Gyáva férgek! (angol)