Borítószöveg

2006-ban a Szeret, nem szeret... című kötettel indult el magyarul Alice Munro életművének ki-adása. A szerző kötetről kötetre egyre nagyobb rajongótáborra tett szert, majd a 2013-as irodalmi Nobel-díj szélesebb körben is ismertté tette „a kortárs novella nagymesterét”. A Valamit el akartam mondani című novellagyűjtemény az eredeti megjelenési sorrendben a második, a magyar sorozatban viszont a tizenötödik, zárókötet.

„Alice Munro figurái minden lehetséges módon felveszik a harcot. Küzdenek a fojtogató erkölcsi normák, az emberek korlátozó elvárásai, a kényszerű viselkedési szabályok és minden lehet-séges fásultság és elfojtás ellen.” – Margaret Atwood

Remény és szeretet, harag és megbocsátás vibrál a Valamit el akartam mondani történeteiben szereplő nővérekben, anyákban és lányokban, nagynénikben, nagyanyákban és barátnőkben, miközben múltjukkal és jelenükkel, valamint azzal küszködnek, amit a jövőből látnak: az idő múlásával, az öregedéssel.

Alice Munro rendkívüli képességgel ragadja meg a szeszélyes emberi ösztönök fogságába esett személyiség lényegét.

Az életmű második kötete őszinte és szép, lenyűgöző utazás a szerelem, a fenyegetés és a meg-lepetések világában.

Alice Munro 1931-ben született az Ontario tartományban lévő Winghamben, Kanadában. Első novellája 1950-ben, első kötete pedig 1968-ban jelent meg. Művei azóta számos nyelven ol-vashatók, mindenütt nagy kritikai és közönségsikert aratnak. Számos díj és elismerés birtokosa, elnyerte többek között az Egyesült Államok Országos Könyvkritikusi Körének díját és a rangos Giller Prize-t is. 2009-ben megkapta a Man Booker Nemzetközi Díjat.

A Park Könyvkiadónál megjelent kötetei

Szeret, nem szeret… (2006)

Csend, vétkek, szenvedély (2007)

Egy jóravaló nő szerelme (2008)

Asszonyok, lányok élete (2009)

Mennyi boldogság! (2011)

Drága élet (2014)

A boldog árnyak tánca (2015)

Nyílt titkok (2016)

Ifjúkori barátnőm (2017)

Juliet (2017)

Kilátás a Várszikláról (2018)

A kolduslány (2019)

A Jupiter holdjai (2021)

A szeretet útja (2022)

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Alice Munro: Something I’ve Been Meaning To Tell You

Vintage International, Vintage Books, A Division of Random House, Inc., New York, 2004

All rights reserved under International and Pan-American Copyright Conventions. Published int the United States by Vintage Books, a division of Random House, Inc., New York. Originally published in hardcover in the United States by McGraw–Hill Ryerson Limited, New York, in 1974.

Copyright © 1974–2002 by Alice Munro

Hungarian translation © 2023 Kada Júlia

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Somogyi Péter

A borító Ben Schonzeit North Sea Mecox,
1985 című festményének felhasználásával készült

Borítófotó © Lahr & Partners for Ben Schonzeit.
All rights reserved, 2023 / Bridgeman Images via Cultiris

ISBN 978-963-355-296-4

Felelős kiadó Tönkő Vera

Szerkesztette Greskovits Endre

A szöveget gondozta Segesdi Móni és Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A fordítást a Canada Council támogatta.

Sheilának

Jennynek

Andreának

Valamit el akartam mondani

– Mindig értett ahhoz, hogy levegye a lábukról a nőket – mondta Et Charnak.

Nem tudta megállapítani, Char elsápadt-e, amikor ezt hallotta, mert eredetileg is olyan sápadt volt, amilyen csak lehet valaki. Most, hogy megőszült, olyan lett, mint egy kísértet. De a szépségét nem tudta elveszíteni.

– Neki nem számít se a kor, se a méret – folytatta Et. – Nála ez olyan természetesen jön, akár a lélegzés. Remélem, szegénykék nem dőlnek be neki.

– Nem féltem őket – jegyezte meg Char.

Et előző nap elfogadta Blaikie Noble meghívását, hogy menjen el a városnéző körútjára, és hallgassa meg a szövegelését. Chart is hívta, de ő persze nem ment el. Blaikie Noble egy autóbuszt vezetett. A buszt alul pirosra festették, fölül csíkosra, hogy olyan legyen, mintha ponyvateteje volna. Az oldalán ez állt: TÓPARTI KÖRÚT, INDIÁN SÍROK, MÉSZKŐKERT, MILLIOMOS UDVARHÁZA, BLAIKIE NOBLE SOFŐR, TÚRAVEZETŐ. Blaikie-nek volt egy szobája a szállodában, dolgozott a kertben is egy kisegítővel, füvet meg sövényt nyírt és szegélyárkokat ásott. Jól lecsúszott, jegyezte meg Et, amikor a nyár elején megtudta, hogy a férfi visszajött. Charral még a régi időkből ismerték.

Így aztán Et egyszer csak ott szorongott a buszban vadidegenek közt, bár mielőtt vége lett volna a délutánnak, jó néhánnyal összebarátkozott, még megrendelést is kapott néhány kabát kiengedésére, mintha nem lett volna elég dolga úgyis. De ez most nem számított, az volt a fontos, hogy szemmel tartsa a férfit.

És milyen látnivalókat kínálhatott Blaikie? Halott indiánok fölött emelkedő, fűvel benőtt halmokat, egy darab földet, tele furcsa formájú, szürkésfehér, vigasztalan külsejű mészkőalakzattal, otromba növényutánzattal (aki akarta, temetőnek is vélhette), meg egy szeszpénzből épült, szörnyűséges régi házat. A legtöbbet hozta ki belőlük. Történelmi előadás az indiánokról, aztán tudományos értekezés a mészkőről. Et nem tudta, mennyi igaz mindebből. Arthur tudta volna. De Arthur nem volt ott; nem volt ott más, csak üresfejű nők, akik azt remélték, hogy majd Blaikie mellett sétálhatnak el a látnivalókhoz, és elbeszélgethetnek vele, amíg a Mészkőpavilonban teáznak, és alig várták, hogy kövér könyökük alatt érezzék erős kezét, amíg a másik keze könnyedén a derekuk tájára simul, amikor lesegíti őket a buszról („Én nem vagyok turista”, szólt rá halkan, de éles hangon Et, amikor nála is próbálkozott).

A házban kísértet jár, mondta Blaikie. Et, aki egész életében ott élt, alig tíz mérföldre attól a helytől, erről még sose hallott. Egy nő megölte ott a férjét, egy milliomos fiát, legalábbis a közhiedelem szerint ő volt a gyilkos.

– Hogyan? – kiáltotta lázas izgalommal egy hölgy.

– Persze a hölgyek mindig erre kíváncsiak – mondta Blaikie simogató, gúnyos és behízelgő hangon. – Lassan ölő méreggel. Legalábbis ez a hír járja. Az egész csak szóbeszéd, helyi pletyka. – Egy frászt helyi, mondta magában Et. – Nem voltak kedvére a férje hölgybarátai. A feleségnek.

A kísértet fel-alá jár a kertben, a szúrós lucfenyők közt, közölte Blaikie. Nem a meggyilkolt férj kísért, hanem a bűnbánó feleség, mosolygott szomorúan az utasokra. Et eleinte azt gondolta, a figyelmessége puszta színlelés, közönséges reklámfogás, megdolgozik a pénzükért. De lassanként megváltozott a véleménye. Blaikie úgy hajolt oda minden nőhöz, akivel beszélt (akármilyen kövér, szikár vagy butácska volt az illető), mintha keresne benne valamit. Ettől a gyöngéd, nevetős, de végső soron komoly, összeszűkülő tekintettől (vajon így néznek végül a férfiak szeretkezés közben, amit Et sose fog látni?) olyan lett, mintha alámerülő mélytengeri búvárrá akarna válni, aki egyre mélyebbre hatol az ürességbe, a hidegbe és a roncsok közé, hogy megtalálja az egyetlent, amire igazán vágyik, azt a valamit, ami kicsi, becses és alig észrevehető, mint egy rubin a tengerfenéken. Ezt a tekintetet szerette volna leírni Charnak. Ő már látta, semmi kétség. De vajon tudja, milyen bőkezűen osztogatják?

CHAR ÉS ARTHUR azt tervezte, hogy azon a nyáron elutaznak a Yellowstone Parkba és a Grand Canyonba, de végül nem mentek el. Az iskolaév végén egymást követték Arthur szédülésrohamai, és az orvos ágyba parancsolta. Más baj is volt az egészségével. Vérszegénység, szívritmuszavar, veseproblémák. Et leukémiától tartott. Éjszakánként felébresztette az aggodalom.

– Ne butáskodj – intette le derűsen Char. – Csak kimerült.

Arthur esténként felkelt, és a házikabátjában üldögélt. Blaikie Noble meglátogatta őket. Azt mondta, a szobája a szállodában egy kis lyuk a konyha fölött, ahol gőzben párolják. Ezért méltányolta a tornác hűvösét. Arthur kedves játékait játszották, az oktató játékokat. A földrajzi játékot meg azt, hány szót tudnak kirakni a Beethoven név betűiből. Arthur győzött. Harmincnégyet tudott. Hihetetlenül boldog volt.

– Az ember azt hinné, megtalálta a Szent Grált – jegyezte meg Char.

„Ki vagyok én?”-t játszottak. Minden játékosnak választania kellett valakit, élőt vagy holtat, embert vagy állatot, és a többieknek legfeljebb húsz kérdéssel ki kellett találniuk, hogy ki ő. Et a tizenharmadik kérdésnél rájött, hogy Arthur kicsoda. Sir Galahad.

– Nem hittem volna, hogy ilyen hamar kitalálod.

– Arról jutott eszembe, amit Char mondott a Szent Grálról.

– Tízével ér fel az erőm – szavalta Blaikie Noble –, Mert tiszta a szívem. Nem is tudtam, hogy még emlékszem erre.

– Artúr királynak kellett volna lenned – jelentette ki Et. – Úgyis névrokonod.

– Annak kellett volna lennem. Artúr király a világ legszebb asszonyának a férje volt.

– Aha – mondta Et. – Mind tudjuk, annak a történetnek mi lett a vége.

Char bement a nappaliba, és leült a zongorához a sötétben, azt játszotta:

A tavasszal nyíló virágoknak

Az ügyhöz semmi közük…

Előző júliusban, amikor Et azzal állított be kifulladva, hogy „találd ki, kivel futottam össze az utcán a belvárosban”, Char, aki épp epret szedett térden állva, azt felelte:

– Blaikie Noble-lal.

– Már találkoztál vele.

– Nem – mondta Char. – Csak tudtam. Azt hiszem, a hangodból.

Ezt a nevet már harminc éve nem ejtették ki. Akkor annyira elképedt, hogy nem jutott eszébe a magyarázat, csak később jött rá. Miért kellett volna ezen meglepődnie Charnak? Ebben az országban mindig is működött a postaszolgálat.

– Érdeklődtem a feleségéről – folytatta Et. – Akinek a babái voltak. – (Mintha Char különben nem tudta volna.) – Azt mondja, régen meghalt. Van más is. Azóta elvett még egy nőt, és az is meghalt. Egyik se lehetett gazdag. És hová lett a Noble-vagyon, amit a szálloda hozott?

– Azt sose tudjuk meg – kapott be egy szem epret Char.

A SZÁLLODA NEMRÉG újra kinyitott. A Noble család a húszas években eladta, aztán egy ideig kórházat működtetett benne a város. Most megvásárolták valami torontóiak, felújították az étkezőt, berendeztek egy koktélbárt, rendbe hozatták a pázsitot meg a kertet, de a teniszpálya már menthetetlen volt. Megint kialakítottak egy krokettpályát. Nyáron jöttek vendégek, de másfajták, mint régen. Nyugdíjas házaspárok. Sok özvegy és egyedülálló nő. Ezekért aztán a szomszéd utcába se menne el senki, hogy megbámulja, ahogy leszállnak a hajóról, gondolta Et. Nem mintha lenne még hajó.

Előzőleg, amikor először futott össze Blaikie Noble-lal az utcán, ügyelt arra, hogy ne tűnjön meglepettnek. A férfi krémszínű öltönyt viselt, és nyáron mindig napszítta haja most végleg kifehéredett, mert megőszült.

– Blaikie. Tudtam, hogy ez vagy te lehetsz, vagy egy tölcsér vaníliafagylalt. Fogadni mernék, hogy nem tudod, ki vagyok.

– Et Desmond vagy, és semmit se változtál, csak a copfodat vágtad le – csókolta homlokon a férfi; arcátlan volt, mint mindig.

– Hát meglátogatod a régi helyeket.

– Nem látogató vagyok. Hanem kísértet.

Eljutott hozzá a hír, mesélte, hogy a szálloda ismét megnyitott, és ő már máskor is foglalkozott ilyesmivel, sokfelé vezetett túrabuszokat, Floridában meg a Banff Nemzeti Parkban is. És amikor Et rákérdezett, beszélt a két feleségéről. Azt nem kérdezte, Et férjhez ment-e, biztosra vette, hogy nem. Char felől nem érdeklődött, amíg Et szóba nem hozta.

ET JÓL EMLÉKEZETT, mikor fogta fel, hogy a nővére igazi szépség. Egy fényképet nézegetett hármukról, Charról, önmagáról meg az öccsükről, aki vízbe fulladt. Et tízéves a fényképen, Char tizennégy, Sandy pedig hét, és alig néhány hét múlva már nem is lesz több. Et széken ül, Char mögötte áll, összefont karját a szék támláján nyugtatva, a matrózruhás Sandy törökülésben ül a padlón, látszólag egy márványteraszon, mert az, ami valójában csak egy poros, sárguló háttérfüggöny volt, a fényképen oszloppal, redőkben leomló függönnyel, nyárfasorral és szökőkutakkal ékes helyszínnek látszik. Char hátratűzte a haját a fényképezéshez, és bokáig érő, bonyolult, fekete bársonydíszítésű, fényes, kék selyemruhát visel (persze a szín nem látszik a fényképen). Halvány mosolya nagyon magabiztos. Lehetne tizennyolc éves, lehetne huszonkettő. Nem olyan telt, félénk szépség, amilyet a korabeli naptárakon és szivardobozokon látni, hanem szigorú és kifinomult, türelmetlen, kihívó.

Et sokáig nézegette a fényképet, aztán kiment a konyhába, és szemügyre vette Chart. Mosásnap volt, és az asszony, aki segíteni jött, a ruhákat mángorolta, miközben az anyjuk leült pihenni, és kibámult a szúnyoghálós ajtón (soha nem heverte ki Sandyt, ezt nem is várta el tőle senki). Char az apjuk gallérjait keményítette, akinek dohány- és édességboltja volt a téren, és mindennap friss gallért viselt. Et arra számított, hogy itt is ugyanolyan metamorfózist figyelhet meg, mint a háttér esetében, de tévedett. Charnak, ahogy szótlanul és rosszkedvűen hajolt a keményítőtál fölé (utálta a mosásnapot, a hőséget, a gőzt, a lobogó lepedőket és a mosógép pöfögő kavargását, de ami azt illeti, semmiféle házimunkában nem lelte örömét), a valóságban is ugyanolyan megvető és harmonikus volt az arca, mint a fényképen. Ebből Et megértette, és nem találta valami örvendetesnek, hogy a legendabeli tulajdonságok valóságosak, s a legváratlanabb helyeken és pillanatokban bukkannak fel. Eddig azt hitte, szép nők csak a mesében léteznek. Charral vasárnaponként gyakran kimentek megnézni azokat, akik kiszálltak a sétahajóból, és felsétáltak a szállodához. Vakító volt az a sok fehérség, a hölgyek ruhája és napernyője meg a férfiak nyári öltönye és szalmakalapja, a vízen és a zenekaron megvillanó napfényről nem is beszélve. De ha Et jobban szemügyre vette azokat a hölgyeket, mindig talált rajtuk valami kivetnivalót. Hogy rücskös a bőrük, kövér a hátsójuk, vékony a nyakuk vagy fakó a hajuk, valószínűleg feltupírozták. Már gyerekkorában sem kerülte el a figyelmét semmi. Az iskolában tisztelték magabiztosságáért és éles nyelvéért. Ő szólt, ha valaki lyukas harisnyában ment ki a táblához vagy lebomlott a szoknyája felhajtása. Ő utánozta (de mindig az udvar sarkába húzódva, hallótávolságon kívül), ahogy a tanár felolvassa a „Sir John Moore temetése” című verset.

De azért elégedettebb lett volna, ha nem Chart találja szépnek, hanem valamelyiket azok közül a hölgyek közül. Az helyénvalóbb lett volna. Hozzájuk jobban illett volna, mint a nedves kötényes, mogorva ábrázattal a keményítőtál fölé hajoló Charhoz. Et nem szerette a következetlenségeket, a zavarba ejtő dolgokat, a rejtélyeket vagy a túlzásokat.

Nem tetszett neki a nyomasztó hírnév sem, amit annak köszönhetett, hogy köze van Sandy vízbe fúlásához, nem tetszett neki, hogy az emberek őrzik az emléket, ahogy apja felhozza a fia holttestét a partról. Szürkületkor látták, ahogy tornanadrágban cigánykereket hány a gyászba borult ház pázsitján. Azt senki se látta, hogy egy nap a parkban elhúzta a száját, amikor Char azt mondta:

– Az én kisöcsém volt az, aki belefulladt.

A PARK A VÍZPARTRA nézett. Ott álltak Blaikie Noble-lal, a szállodatulajdonos fiával, aki megjegyezte:

– Azok a hullámok nagyon veszélyesek lehetnek. Három-négy évvel ezelőtt belefulladt egy kiskölyök.

– Az én kisöcsém volt az, aki belefulladt – közölte Char, bár meg kell adni, nem tragikusan, inkább mintha mulatságosnak találná, hogy a fiú olyan keveset tud a Mock Hill-iekről.

Blaikie Noble nem volt idősebb Charnál (ha az lett volna, már Franciaországban harcol), de nem élt egész életében Mock Hillben. A helybelieket nem ismerte olyan jól, mint apja szállodájának törzsvendégeit. Szüleivel együtt Kaliforniába vitte a vonat minden télen. Látta a Csendes-óceán hullámait. Felesküdött a zászlajukra. A modora demokratikus volt, a bőre napbarnított. Abban az időben az emberek még nem napoztak szórakozásból, csak munka közben. A fiú haját kiszívta a nap. Előnyös külseje majdnem olyan feltűnő volt, mint Charé, de ő kihasználta csábításra, a lány pedig nem.

Az volt Mock Hill és a többi tóparti város fénykora, meg a szállodáké, amelyekből később a városi gyerekek nyári tábora lett, vagy tüdőszanatórium, vagy pilótanövendékek laktanyája a második világháború alatt. A szállodát minden tavasszal átfestették, a korlátokra virágokkal teleültetett, kivájt farönkök kerültek, fölöttük láncra függesztett virágcserepek lógtak. A pázsitra kitették a krokettfelszerelést és a fahintákat, a teniszpályák talaját elegyengették. A fiatal munkások, bolti eladók és munkáslányok, akik a szállodát nem engedhették meg maguknak, a vízparton sorakozó apró kunyhókban szálltak meg, amelyeknek rácsos kerítése eltakarta a szemétvödröket meg a közös árnyékszékeket. A Mock Hill-i lányokat, ha volt anyjuk, aki tanácsot adjon nekik, figyelmeztették, hogy ne sétáljanak arrafelé. De Charnak senki sem adott tanácsot, hát ő kisétált a kunyhók előtt húzódó deszkázott sétányra a verőfényes délutánokon, és magával vitte Etet. A kunyhóknak nem volt üvegablakuk, csak kitámasztott zsalugáterük, amit éjszakára becsuktak. A sötét üregekből néha felhangzott egy-két elmosódott, csüggedt vagy részeg meghívás, de más nem történt. Char külseje és viselkedése nem vonzotta a férfiakat, talán inkább megfélemlítette őket. A középiskolában egyetlen fiúja sem volt. Blaikie Noble volt az első, már ha ő annak számított.

Hogyan alakult Char és Blaikie Noble kapcsolata 1918 nyarán? Et nem tudta biztosan. A fiú nem járt náluk, legfeljebb egyszer vagy kétszer. Lekötötte a munkája a szállodában. Délutánonként egy ponyvatetős, nyitott kocsit hajtott végig a part menti úton, vitte a kirándulókat az indián sírokhoz meg a mészkőkertbe, és vethettek egy pillantást a fákon át a gótikus palotára is, amelyet egy torontói szeszfőző építtetett, és amelyet a helybeliek csak úgy emlegettek, hogy a Grogpalota. Ő szervezte a hetenként megrendezett revüműsorokat is, amelyeknek szereplőgárdája helyi tehetségekből, a vendégek közül verbuvált résztvevőkből és az előadásra meghívott énekesekből meg humoristákból állt.

Úgy tűnt, a késő délelőttöket tölti együtt Charral.

– Gyerünk – mondta Char –, be kell mennem a városba.

És valóban elment a postájukért, aztán körbejárta a főteret, mielőtt lekanyarodott a parkba. Nemsokára megjelent a szálloda oldalajtajában Blaikie Noble, és felszökdécselt a meredek ösvényen. Néha nem is bajlódott az ösvénnyel, hanem átugrott a hátsó kerítésen, hogy lenyűgözze őket. Nem úgy szökdécselt meg ugrott, ahogy egy Mock Hill-i középiskolás fiú tette volna, esetlenül, de természetesen. Blaikie Noble úgy viselkedett, mint egy fiúkat utánzó férfi; öngúnnyal, de kecsesen, akár egy színész.

– Nagyon nagyra tartja magát, nem? – kérdezte Et Chartól, ahogy nézte.

Azonnal eldöntötte, hogy nem kedveli Blaikie-t.

– Hát persze – mondta Char.

Ezt elmesélte a fiúnak.

– Et azt mondja, nagyon nagyra tartod magad.

– És te mit feleltél?

– Azt, hogy kénytelen vagy, mert senki más nem tart nagyra.

Blaikie nem bánta. Már eldöntötte, hogy kedveli Etet. Hirtelen mozdulattal leeresztette a kislány gondosan feltűzött hajfonatait. A műsorban fellépő művészekről beszélt nekik. Elmondta, hogy a skót balladaénekes iszákos és fűzőt visel, hogy a nőimitátor a szállodai szobájában is tolldíszes, kék pongyolát hord, meg hogy a hasbeszélőnő úgy beszél a babáival (Alphonse-nak és Aliciának hívták őket), mintha igazi emberek lennének, és az ágyban kétoldalt maga mellé ülteti őket.

– Honnan tudod? – kérdezte Char.

– Én vittem föl a reggelijét.

– Azt hittem, arra ott a szobalány.

– A műsor utáni reggelen ez az én dolgom. Akkor adom át nekik a fizetési borítékot, és elbocsátom őket. Némelyik egész héten itt maradna, ha nem figyelmeztetjük. Ez meg ül az ágyában, és szalonnadarabkákkal eteti a babáit, meg beszél hozzájuk, és válaszoltatja őket, meghalnátok a nevetéstől, ha látnátok.

– Nyilván bolond – jegyezte meg csendesen Char.

AZON A NYÁRON Et egy éjszaka felébredt, és eszébe jutott, hogy a kézzel kimosott rózsaszín organzaruháját otthagyta a szárítókötélen. Mintha hallotta volna, hogy eleredt az eső. De csak a falevelek susogtak, az zavarta annyira, hogy felriadt álmából. Azt hitte, késő éjjel van, de később rájött, hogy alig éjfél körül lehet. Felkelt, lement a lépcsőn, meggyújtotta a lámpát hátul a konyhában, kiment a hátsó ajtón, és a verandán állva magához húzta a szárítókötelet. Ekkor szinte a lába alatt felemelkedett két alak a veranda alatti fűből a hatalmas orgonabokornál, amely szabadon nőtt, és már szinte fává gyarapodott, nem álltak fel, föl se ültek, csak a fejüket emelték föl, mintha ágyban feküdnének, valahogy még mindig egymásba kulcsolódva. A konyha hátsó lámpájának fénye nem esett rájuk, de megvilágította annyira az udvart, hogy kivehesse az arcukat. Blaikie és Char volt.

Azt nem látta, milyen állapotban van a ruhájuk, milyen messzire mentek vagy akarnak menni. Nem is akarta látni. Elég volt az arcuk látványa. A szájuk hatalmas volt, és duzzadt, az arcuk ellapult és durva, a szemük két üreg. Et otthagyta a ruhát, és berohant a házba, be az ágyába, ahol meglepetésére azonnal elaludt. Char nem hozta szóba a dolgot másnap. Csak annyit mondott:

– Behoztam a ruhádat, Et. Gondoltam, hátha esni fog.

Mintha észre se vette volna odakint a húgát, ahogy magához húzza a szárítókötelet. Et elgondolkozott. Tudta, ha azt mondaná: „láttál engem”, Char valószínűleg kijelentené, hogy csak álmodott. Hagyta, hogy Char azt higgye, sikerült megtévesztenie őt, már ha valóban ezt hitte. Így Et megőrizhetett egy fontosabb tudást; már tudta, hogyan néz ki Char, amikor elveszíti minden hatalmát, amikor megadja magát. Még a halott Sandy azzal az orrlyukából előbukó zöld maszattal, még ő sem tűnhetett ennél elveszettebbnek.

KARÁCSONY ELŐTT JUTOTT EL Mock Hillbe a hír, hogy Blaikie Noble megnősült. A hasbeszélőnőt vette el, Alphonse és Alicia gazdáját. Azokra a babákra, amelyeknek estélyi ruháját és frizuráját Vernon és Irene Castle-éról mintázták, mindenki jobban emlékezett, mint magára a hölgyre. Róla azt tudták biztosan, hogy a negyvenes éveiben járhat. És egy tizenkilenc éves fiú. Mert azt a fiút nem úgy nevelték, mint a többit, hagyták, hogy vezesse a szállodát, elvitték Kaliforniába, összejöhetett mindenféle emberrel. Ez csak züllöttséghez vezethetett.

Char mérget vett be. Vagy olyasmit, amiről azt hitte, méreg. Kékítőt. Az elsőt, ami a kezébe akadt a hátsó konyha polcán. Amikor Et hazaért az iskolából (délben már hallotta a hírt, éppen magától Chartól, aki nevetve kérdezte: „hát nem haláli?”), a nővérét a vécében találta, éppen hányt.

– Hozd az orvosi könyvet – mondta Char. Iszonyú, akaratlan nyögés szakadt fel belőle. – Nézd meg, mit mond a mérgekről. – Et azonban inkább indult, hogy felhívja az orvost. Char kitámolygott a fürdőszobából, kezében a fehérítős üveggel, amelyet a kád mögött tartottak. – Ha nem teszed le a telefont, kiiszom az egészet – suttogta érdes hangon.

Az anyjuk valószínűleg aludt a hálószobája csukott ajtaja mögött.

Etnek le kellett tennie a hallgatót, és bele kellett néznie a ronda, régi könyvbe, amelyben valamikor régen a gyerekszülésről olvasott, meg a halál jeleiről, onnan tudta, hogy tükröt kell tartani a szájhoz. Tévesen azt hitte, hogy Char előzőleg is a fehérítős üvegből ivott, így arról olvasott el mindent. Aztán rájött, hogy kékítő volt. Az nem szerepelt a könyvben, de úgy tűnt, a hánytatás a legjobb, mert a legtöbb mérgezés esetében ezt javasolta a könyv (Char már úgyis hányt, őt nem kellett hánytatni), aztán inni egy fél liter tejet. Amikor Char megitta a tejet, megint hányt.

– Nem Blaikie Noble miatt csináltam – mondta két görcs között. – Nehogy azt hidd! Nem vagyok olyan bolond. Egy ilyen perverz disznó miatt. Azért csináltam, mert elegem van az életből.

– Miből van eleged az életben? – kérdezte józanul Et, amikor Char megtörölte az arcát.

– Elegem van ebből a városból meg az ostoba lakóiból, és anyából meg a vízkórságából, meg a házimunkából, meg a mindennapi lepedőmosásból. Azt hiszem, már nem hányok többet. Talán ihatnék egy kis kávét. Az van a könyvben.

Et főzött egy kannával, Char pedig elővett kettőt a legszebb csészéikből. Kuncogva iszogattak.

– Elegem van a latinból – mondta Et. – Elegem van az algebrából. Azt hiszem, kékítőt fogok inni.

– Az élet nehéz – mondta Char. – Élet! hol a te fullánkod?

– Halál. Halál! hol a te fullánkod?

– Életet mondtam? Halált akartam mondani. Halál! hol a te fullánkod? Elnézést.

EGY DÉLUTÁN ET MARADT Arthur mellett, amíg Char vásárolt és bement a könyvtárba. Tojáslikőrt akart készíteni a betegnek, és szerecsendiót keresett Char faliszekrényében. A vanília, mandulaeszencia és rumaroma mellett talált egy kis üveg különös folyadékot. Cink-foszfid. Elolvasta a címkét, és elgondolkozva forgatta kezében az üveget. Rágcsálóirtó. Nyilván patkányméreg. Nem is tudta, hogy Charnak meg Arthurnak meggyűlt a baja a patkányokkal. Volt egy macskájuk, az öreg Tom, amely most Arthur lábánál aludt. Et lecsavarta az üveg tetejét, és beleszimatolt, kíváncsi volt a szagára. Nem volt szaga. Természetesen. Nyilván íze sincs, különben nem csapná be a patkányokat.

Visszatette az üveget oda, ahol találta. Elkészítette a tojáslikőrt, és bevitte Arthurnak, nézte, ahogy megissza. Lassan ölő méreg. Erre emlékezett Blaikie buta meséjéből. Arthur mohón szürcsölt, mint egy gyerek, nem is ízlik neki annyira, gondolta Et, csak neki akar örömet szerezni. Meginna bármit, amit a kezébe nyomnak. Természetesen.

– Hogy vagy mostanában, Arthur?

– Hát, Et. Néha kicsit összeszedem magam, aztán mintha megint visszaesnék.

De úgy látta, az üveg még tele van, nem hiányzik belőle. Ez ostobaság. Ilyet csak könyvekben olvasni, Agatha Christie-nél. Majd megemlíti Charnak, és ő megmagyarázza.

– Felolvassak neked? – kérdezte, és Arthur rábólintott.

Et leült az ágya mellé, és felolvasott neki egy Wellington hercegéről szóló könyvből. Arthur eddig maga olvasta, de már nem tudta tartani a könyvet, elfáradt a karja. Az a sok csata, háború meg szörnyűség, mit tud az ilyesmiről Arthur, miért érdekli őt ennyire? Nem tud róla semmit. Nem tudja, miért történnek a dolgok, miért nem tudnak észszerűen viselkedni az emberek. Ő olyan jó. A történelem a kisujjában van, de arról fogalma sincs, ami a szeme előtt történik, a saját házában meg mindenütt. Et más volt, mint Arthur, mert ő észrevette, ha történik valami, még akkor is, ha nem értette, miért; más volt, mint Arthur, mert ő tudta, hogy vannak, akikben nem lehet megbízni.

Végül nem beszélt a dologról Charral. Ha náluk járt, mindig keresett valami ürügyet, hogy magára maradjon a konyhában, kinyithassa a faliszekrényt, és lábujjhegyre állva belessen, vessen egy pillantást arra a többi mögött megbújó üvegre, megnézze, tele van-e még. Talán kicsit bogaras lett, gondolta, ahogy a vénkisasszonyok szoktak; olyan volt ez a félelem, mint az a képtelen és ártalmatlan szorongás, amely a fiatal lányokat fogja el néha, amikor attól félnek, hogy kiugranak az ablakon vagy megfojtanak egy csecsemőt a babakocsijában. Csakhogy ő nem a saját tetteitől félt.

ET ELNÉZTE CHART, Blaikie-t és Arthurt, akik a verandán ültek, és azon tanakodtak, van-e kedvük bemenni, lámpát gyújtani, és leülni a kártyaasztalhoz. Meg akarta győzni magát, hogy butaságok járnak a fejében. Char és Blaikie haja ragyogott a sötétben. Arthur már majdnem megkopaszodott, Et sötét haja megritkult. Úgy tűnt, Char és Blaikie ugyanahhoz az állatfajhoz tartozik: magasak, könnyedek, erőteljesek, félelmetesen pompásak. Egymástól távol ültek, mégis együtt ragyogtak. Szeretők. Ez nem szelíd szó, ahogy az emberek gondolják, hanem kegyetlen és marcangoló. És ott volt Arthur a hintaszékben, térdén takaróval, nevetségesen, mint valami szerencsétlen jószág, aminek nem nőtt ki az utolsó, legfontosabb bőre. Valahogy mégis az Arthur-féle emberek okozzák a legtöbb bajt.

– Szeretem a szerelmemet R-rel, mert olyan rabiátus. A neve Rex, és egy… refektóriumban él.

– Szeretem a szerelmemet A-val, mert olyan andalodó. A neve Arthur, és egy aluljáróban él.

– Nahát, Et – mondta Arthur. – Nem is sejtettem. De nem tudom, örülök-e az aluljárónak.

– Bárki azt hihetné, hogy mind tizenkét évesek vagyunk – jegyezte meg Char.

A KÉKÍTŐS EPIZÓD UTÁN Char nagyon népszerű lett. Gyakran szerepelt az amatőr színtársulat meg a templomi kórus előadásain, bár nem volt különösebben tehetséges színész vagy énekes. A színielőadásokon mindig a hideg szívű, szépséges hősnőt alakította vagy a törékeny, gyönyörű, fiatal társasági hölgyet. Megtanult dohányozni, mert a színpadon cigarettáznia kellett. Az egyik darabban, amelyet Et sose felejtett el, Char egy szobrot játszott. Pontosabban egy olyan lányt, aki úgy tesz, mintha szobor lenne, ezért egy fiatalember beleszeret, aztán megdöbbenve és talán csalódottan fedezi fel, hogy valójában csak emberi lény. Charnak nyolc percig kellett mozdulatlanul állnia a színpadon fehér selyembe burkolózva, finom vonalú, közönyös profilját fordítva a közönség felé. Mindenki megcsodálta az alakítását.

Az amatőr színjátszó társulat és a kórus lelke új jövevény volt, egy fiatal középiskolai tanár, Arthur Comber. Etnek történelmet tanított az utolsó évben. Mindenki azt mondta, csak azért kapott jelest, mert a tanár szerelmes a nővérébe, de Et tudta, hogy azért kapta, mert megdolgozott érte; úgy bemagolta Észak-Amerika történelmét, mint még soha semmit. Missouri egyezmény. Mackenzie útja a Csendes-óceánhoz 1793-ban. Sose felejtette el.

Arthur Comber harminc körüli, kopaszodó, magas homlokú, józan életű, mégis pirospozsgás (bár később már sápadtabb), esetlen, kapkodó férfi volt. Egyszer levert az asztaláról egy tintásüveget, amely soha el nem múló foltot hagyott a történelemszertár padlóján.

– Jaj, istenem, jaj, istenem – kuporodott le az egyre terjedő tintafolthoz, és a zsebkendőjével próbálta felitatni.

– Jaj, istenem, jaj, istenem! – utánozta Et. – Te jóságos ég! – kiabált izgatottan, és ügyetlenkedett ő is.

Aztán amikor a tanár az ajtóban vörös arcán őszinte érdeklődéssel átvette a dolgozatát, és ő látta, milyen jóindulatú, megbánta a dolgot. Ezért vette olyan komolyan a tanulást, gondolta, jóvá akarta tenni a gúnyolódást.

A férfi tanítás közben fekete talárt viselt az öltönye fölött. Et rajta látta akkor is, ha nem viselte. Amikor rohant az utcán, hogy eleget tegyen valamelyiknek számtalan örömmel vállalt kötelezettsége közül, dirigált a kórusnak, fölugrott a színpadra (beleremegett az egész padló), hogy előjátsszon valamit a színészeknek, neki mindig úgy tűnt, mintha mögötte csapkodnának azok a hosszú, nevetséges varjúszárnyak, melyektől más lett, mint a többi férfi, olyan nevetséges, mégis izgalmas, mint a Szent Kereszt papja. Az esküvőjük után Char nem tűrte meg a talárt. A fülébe jutott, hogy Arthur egyszer megbotlott benne, amikor felszaladt a lépcsőn az iskolában. Elvágódott. Ezzel vége volt, Char széttépte.

– Féltem, hogy egyszer még komolyan megsérülsz – közölte.

– Dehogy – mondta Arthur. – Csak szerinted úgy néztem ki benne, mint egy eszelős.

Char nem tagadta, pedig a férfi tekintete és széles mosolya könyörgött érte. Akaratlanul elhúzta a száját. Megvetés. Düh. Et látta, micsoda indulatok viharzanak át rajta, mielőtt képes lenne rámosolyogni Arthurra:

– Ne butáskodj.

Aztán a mosolya és a tekintete megpróbálta kiengesztelni őt, megpróbált belekapaszkodni a férfi jóságába (amelyet Char éppolyan tisztán látott, mint mindenki más, de Et szerint a végén már ez is csak dühítette, mint minden más a férjében, mint a gyöngyöző homloka meg a lehengerlő optimizmusa), mielőtt az a tomboló hullám visszatér, és végképp magával ragadja.

Char házasságuk első évében egyszer elvetélt, és utána sokáig betegeskedett. Többé nem esett teherbe. Et akkor már nem lakott a házban; saját lakása volt a főtéren, de ez alkalommal ott volt mosásnapon, és segített Charnak a teregetésnél. A szüleik már nem éltek (anyjuk az esküvő előtt halt meg, apjuk röviddel utána), de Et észrevette, hogy ennyi lepedő két ágyra is elég.

– Így jó sok mosnivalód van.

– Hogy?

– Ha ennyiszer húzol ágyat.

Gyakran töltötte náluk az estét, römizett Arthurral, amíg Char a másik szobában zongorázgatott a sötétben. Vagy beszélgetett és könyvtári könyveket olvasott Charral, amíg Arthur dolgozatot javított. Arthur mindig hazakísérte.

– Egyébként minek kell neked egymagadban élni? – zsörtölődött. – Visszajöhetnél hozzánk.

– Három ember már tömeg.

– Úgyse tartana soká. Majd jön egy férfi, és beléd szeret.

– Ha olyan bolond lenne, én biztos nem szeretnék belé, és máris ott lennénk, ahonnan elindultunk.

– Én is olyan bolond voltam, aki beleszeretett Charba, és ő végül elfogadott.

Ahogy a nevét kiejtette, abból érezni lehetett, hogy Char minden közönséges megfontolás fölött áll, kívül esik rajtuk: ő csoda, misztérium. Senki sem remélheti, hogy megfejti, ők szerencsések, hogy egyáltalán elmélkedhetnek róla. Et már majdnem kibökte: „egyszer kékítőt ivott egy férfi miatt, akinek nem kellett”, de eszébe jutott, hogy nem volna semmi értelme, ettől Arthur csak még káprázatosabbnak, valóságos Shakespeare-hősnőnek találná a feleségét. A férfi megszorította Et derekát, mintha nyomatékosítani akarná barátságos zavarukat, akaratlan hódolatukat a nővére előtt. Később Et úgy érezte, Arthur ügyetlen ujjai mélyedéseket hagytak közvetlenül a szoknyaöve fölött. Olyan érzés volt, mintha valaki szórakozottan billegetne egy zongorán.

ET VARRODÁT NYITOTT. Volt egy hosszú, keskeny szobája a főtéren, egy régi üzlethelyiség, ott intézte az alakítást, szabást, varrást meg vasalást, és egy függöny mögött az alvást meg a főzést. Fekhetett az ágyban, és bámulhatta a préselt bádoglapok virágmintáját a mennyezeten egymagában. Arthurnak nem tetszett, hogy varrással foglalkozik, túl okosnak tartotta hozzá. Mivel annak idején annyira megtanulta a történelmet, a férfi okosabbnak hitte, mint amilyen volt.

– Egyébként – mondta Et – ahhoz több ész kell, hogy egy ruha tökéletesen álljon valakin, mint ahhoz, hogy megtanítsd az embereknek az 1872-es háborút. Mert ha azt egyszer megtanultad, már tudod, és ez többé nem változtat rajtad. De minden új ruha vadonatúj feladat.

– Mégis meglepő látni – mondta Arthur –, hogy ezt választottad.

Ez mindenkit meglepett, csak Etet nem. Könnyedén váltott át cigánykereket hányó kislányból városi létesítménnyé. Kiszorította a többi varrónőt. Azok amúgy is alázatos teremtések voltak, akik házhoz jártak, a hátsó szobákban dolgoztak, és örültek, ha enni kaptak. Etnek egyetlen vetélytársa volt a hosszú évek alatt, egy finn nő, aki ruhatervezőnek nevezte magát. Néhányan szerencsét próbáltak vele, mert az embereknek semmi sem elég, de hamar kiderült, hogy őt csak a fazon érdekli, az már nem, hogy áll valakin a ruha. Et nem szólt egy szót sem, hagyta, hogy az emberek maguk döntsenek; de később, amikor a nő már elment Torontóba (ahol senki sem tud megkülönböztetni egy jó szabású ruhát egy elrontottól, állapította meg Et az utcákat járva), nem fogta vissza magát.

– Látom, még hordja azt a halszálkás darabot, amit a külföldi barátnőm fércelt össze magának – mondta az egyik kuncsaftnak próba közben. – Láttam magát az utcán.

– Jaj, tudom – mondta a nő. – De most már el kell hordanom.

– Mit számít, hátulról úgyse látja magát.

A kuncsaftok elfogadták az ilyesmit Ettől, sőt el is várták tőle. Kész istencsapás, mondták egymásnak. Et kész istencsapás. Fölényben volt velük szemben, hiszen látta őket kombinéban meg fűzőben. Odakint határozott, energikus fellépésű hölgyek itt lebénultak és szégyenlősek lettek, amikor felfedték szánalmas, reszketeg, fűzővel leszorított combjukat, lógó mellüket, gyerekszüléstől és műtétektől felszántott hasukat.

Et mindig gondosan behúzta a függönyt, és összetűzte a két szárnyát.

– Nehogy bekukucskáljon valaki.

A hölgyek idegesen nevetgéltek.

– Nehogy Jimmy Saunders idebaktasson, és belessen.

Jimmy Saunders első világháborús veterán volt, Etével szomszédos kis boltjában lószerszámot és bőrdíszműves munkákat árult.

– Jaj, Et. Hiszen Jimmy Saundersnak falába van.

– De a szeme nincs fából. Se semmi mása, tudomásom szerint.

– Maga rémes, Et.

ET GYÖNYÖRŰEN ÖLTÖZTETTE Chart. Mock Hillben két dolog miatt szólták meg Chart: mert túl elegáns volt és mert dohányzott. Tanárfeleség lévén mindkettőtől tartózkodnia kellett volna, de Arthur persze mindent ráhagyott, még cigarettatárcát is vett neki, hogy olyan legyen, mint a hölgyek a képeslapokban. Az egyik iskolabálon cigarettázott, hát nélküli selyem estélyi ruhát viselt, és egy olyan fiúval táncolt, aki teherbe ejtett egy középiskolás lányt, de Arthur ezt se bánta. Nem is lett belőle igazgató. Az iskolaszék kétszer is mellőzte, inkább kívülről hívtak valakit, és amikor 1942-ben végre kinevezték, akkor is csak ideiglenesen, mivel olyan sok tanár elment a frontra.

Az évek során Char mindent elkövetett, hogy megőrizze az alakját. Csak Et és Arthur tudta, hogy ez milyen erőfeszítésébe került. És csak Et tudott mindent. Mindkét szülőjük testes volt, és Char örökölte ezt a hajlamot, bár Et mindig olyan volt, mint a piszkafa. Char tornázott, és minden étkezés előtt ivott egy pohár meleg vizet. De néha nagy zabálást csapott. Et tudta, hogy egyszerre megevett egy tucat képviselőfánkot, fél kiló mogyorós grillázst vagy egy egész citromos habcsókpitét. Aztán sápadtan és elszörnyedve bevette a keserűsót, az előírt mennyiség háromszorosát vagy négyszeresét. Utána két-három napig hányt, dehidratálódott, most tisztul meg a bűneitől, mondta Et. Olyankor rá se tudott nézni az ételre. Etnek kellett átmenni hozzájuk, hogy vacsorát főzzön Arthurnak. A férfi mit sem tudott a pitéről vagy a mogyorós grillázsról vagy akármiről, sem a keserűsóról. Azt hitte, a felesége fölszedett pár kilót, és most megszállottan fogyókúrázik. Aggódott miatta.

– Mit számítana? – mondta Etnek. – Úgy is gyönyörű lenne.

– Nem fog megártani neki – falatozott jóízűen Et, és örömmel látta, hogy Arthur étvágyát sem vette el az aggodalom.

Mindig finom vacsorát főzött neki.

A SZEPTEMBER ELEJI hosszú hétvégén Blaikie Torontóba ment, azt mondta, egy-két napra.

– Milyen nagy a csönd most, hogy nincs itt – jegyezte meg Arthur.

– Nem vettem észre, hogy olyan remek társalgó lenne – mondta Et.

– Csak azt mondom, hogy az ember nagyon hozzá tud szokni valakihez.

– Talán le kellene szoknunk róla.

Arthurnak nehéz volt a szíve. Abban a félévben nem tanított. Szabadságot vett ki karácsony utánig. Mindenki úgy gondolta, hogy már nem megy vissza az iskolába.

– Nyilván megvannak a maga tervei a télre – mondta.

– Talán már mostanra is megvannak a saját tervei. Tudjátok, vannak kuncsaftjaim a szállodából. Összebarátkoztunk. Mióta elmentem arra a városnézésre, sok mindent hallok. – Etnek fogalma sem volt, miért mondta ezt, hogyan jutott eszébe. Egyáltalán nem tervezte el, mégis olyan magától értetődően, hihetően hangzott. – Úgy hallom, összejött egy jómódú nővel a szállodában.

Ezt Arthur találta érdekesnek, nem Char.

– Egy özveggyel?

– Kétszeres özvegy, azt hiszem. Akárcsak ő. És mindkét férjétől szép pénzt örökölt. Egy ideig gyanakodtak rá, ezt nem is titkolja. De Blaikie nem beszélt róla. Neked sem, ugye, Char?

– Nem – mondta Char.

– Ma délután hallottam, hogy elment, és elment a nő is. Nem ez az első eset, hogy ilyesmit csinál. Mi Charral még emlékszünk.

Arthur megkérdezte, miről beszél, és ő elmondta a történetet a hasbeszélő hölgyről, még a babák neve is eszébe jutott, bár Charról természetesen nem tett említést. Char végighallgatta, néha még közbe is szólt.

– Lehet, hogy visszajönnek, de szerintem kínosnak találnák. Blaikie kínosnak találná. Azt mindenképpen, hogy idejöjjön.

– Miért? – kérdezte Arthur, akit kicsit felvidított a hasbeszélőnő története. – Sose fektettünk le olyan szabályt, hogy egy férfi nem nősülhet meg.

Char felállt, és bement a házba. Nemsokára hallották a zongoraszót.

A RÁ KÖVETKEZŐ ÉVEKBEN Etnek gyakran megfordult a fejében, hogy vajon mit kezdett volna ezzel a mesével, ha Blaikie visszajön. Hiszen semmi oka nem volt azt hinni, hogy nem jön vissza. A válasz az, hogy egyáltalán nem voltak tervei. Nem tervezett el semmit. Talán viszályt akart kelteni Blaikie és Char között, gondolta, azt akarta, hogy Char összevesszen vele, hogy gyanakodjon rá még akkor is, ha a pletyka végül nem bizonyul igaznak, hogy végiggondolja, mit tehet megint annak a fényében, amit már megtett. Nem tudta, mit is akart. Csak fel akarta kavarni az állóvizet, mert úgy érezte, valakinek meg kell tennie, amíg nem késő.

Arthur egészsége rendbe jött annyira, amennyire az ő korában várható volt, és visszament történelmet tanítani a felsősöknek részmunkaidőben, amíg el nem érte a nyugdíjkort. Et megtartotta a lakását a főtéren, és igyekezett minél gyakrabban átmenni Arthurhoz, hogy főzzön meg takarítson rá. Végül amikor a férfi nyugdíjba ment, visszaköltözött a házba.

– Gondoljanak az emberek, amit akarnak – jelentette ki. – A mi korunkban.

Arthur éldegélt tovább, bár erőtlen lett, és lassú. Naponta elsétált a főtérre, benézett Ethez, és üldögélt a parkban. A szálloda bezárt, aztán újra elkelt. Az a hír járta, hogy megint kinyit, és kábítószerfüggők rehabilitációs központja lesz, de a város keresetet nyújtott be, és meghiúsította. Végül lebontották.

Etnek megromlott a látása, lassítania kellett. Már sok rendelést lemondott. De még ekkor is mindennap dolgozott. Esténként Arthur tévét nézett vagy olvasott, de Et meleg napokon kiült a tornácra vagy télen az ebédlőbe, csak ült a hintaszékben, és pihentette a szemét. A híradót megnézte Arthurral, és elkészítette a meleg italát, a kakaót vagy a teát.

AZ ÜVEGNEK NYOMA sem volt. Et benézett a faliszekrénybe, amint tudott, alighogy Arthur reggeli telefonja után átrohant a házba, és összefutott az ugyanakkor érkező orvossal, az öreg McClainnel. Kiszaladt a garázsba, és ott is kereste, de hiába. Vajon Charnak volt ideje eltemetni? Az ágyban feküdt szépen felöltözve, megfésülködve. A halál okából nem csináltak olyan nagy ügyet, mint a könyvekben szoktak. Előző este, amikor Et már elment, gyengeségről panaszkodott Arthurnak, azt hiszi, influenza bujkál benne, mondta. Tehát az öreg orvos elintézte a dolgot azzal, hogy a szíve vitte el. Et sem tudhatta biztosan. Ami az üvegben volt, az hagyhatta ilyen épségben a testet? Talán nem az volt az üvegben, ami a címkén állt. Még abban sem lehetett biztos, hogy előző este ott volt az üveg, annyira lekötötte a meséje, hogy nem is kereste, ahogy szokta. Talán már rég kidobták, és Char valami mást vett be, esetleg tablettákat. Talán valóban a szíve vitte el. Az a sok purgálás akárki szívét megviselte volna.

Szeptember elsején volt a temetés, Blaikie Noble is eljött, kihagyta a városnéző túrát. Arthur, aki gyászában megfeledkezett arról, amit Ettől hallott, nem csodálkozott ezen. Blaikie aznap jött vissza Mock Hillbe, amikor Chart megtalálták. Csak néhány órát késett, mint valamelyik történetben. Et szokása szerint nem emlékezett, melyikben, de később eszébe jutott, hogy a Rómeó és Júliában. Blaikie persze nem végzett magával utána, hanem visszament Torontóba. Egy-két évig még küldött karácsonyi üdvözletet, de aztán már nem hallottak róla. Et nem csodálkozott volna, ha végül beteljesedik a meséje a nősüléséről. Csak rosszul időzített.

Néha már a nyelvén volt, hogy azt mondja Arthurnak: „Valamit el akartam mondani neked.” Úgy érezte, nem hagyhatja úgy meghalni, hogy nem tud róla. Azt nem teheti. Arthur az íróasztalán tartotta Char fényképét. Amelyiken a szoborlányszerepben viselt jelmezében van. De Et napról napra halogatta a dolgot. Esténként még mindig römiztek, kicsit kertészkedtek, gondozták a málnabokrokat. Ha házasok lettek volna, az emberek azt mondják róluk, boldog pár.

Nyersanyag

Nem tudok lépést tartani Hugo írásaival. Néha látom a nevét a könyvtárban valami irodalmi folyóiraton, amelyet ki se nyitok: már egy évtizede nem nyitok ki irodalmi folyóiratot, hála istennek. Vagy olvasom az újságban, vagy megpillantom (szintén a könyvtárban vagy egy könyvesboltban) egy plakáton, amely valami egyetemi kerekasztal-beszélgetést harangoz be, amire odautaztatták, hogy megvitassa másokkal a regény helyzetét napjainkban, vagy a mai novellát vagy az új keletű nacionalizmust irodalmunkban. És azon gondolkodom, vajon valóban elmennek-e az emberek, olyan emberek, akik akár úszhatnának vagy ihatnának vagy sétálhatnának is, valóban elcaplatnak-e az egyetemre, hogy megkeressék a termet, és beüljenek a széksorokba, meghallgatni azokat a beképzelt, civakodó férfiakat. Azokat a felfuvalkodott, fontoskodó, ápolatlan férfiakat, mert én ilyennek látom az egyetemi és irodalmi élet meg a nők elkényeztetett kedvenceit. Elmennek-e, hogy meghallgassák, amint kijelentik, hogy ezt meg azt az írót már nem érdemes olvasni, és hogy némelyik írót el kell olvasni; hogy hallgassák, amint becsmérelnek, magasztalnak, vitatkoznak, kuncognak és megbotránkoztatnak. Azt mondom, az emberek, de úgy értem, a nők, hozzám hasonló középkorú nők ülnek ott éberen és reszketve, remélve, hogy intelligens kérdéseket tesznek fel, és nem válnak nevetségessé, meg selymes hajú, rajongó fiatal lányok, akik remélik, hogy elkaphatják a dobogón ülő férfiak közül valamelyiknek a pillantását. A lányok és az asszonyok is beleszeretnek az ilyen férfiakba, azt hiszik róluk, hogy hatalmuk van.

A dobogón ülő férfiak közül egynek a felesége sincs ott a közönségben. Ők a fűszeresnél vásárolnak, takarítanak vagy megisznak egy pohárkával. Az étel, a rendetlenség, a ház, a kocsi és a pénz körül forog az életük. Az ő dolguk, hogy föltetessék a téli gumit, elmenjenek a bankba és visszaváltsák a sörösüvegeket, mert a férjük olyan zseniális, tehetséges, tehetetlen férfi, akiről gondoskodni kell azoknak a szavaknak a kedvéért, amelyeket majd papírra vet. A közönségben ülő nők férje mérnök, orvos vagy üzletember. Ismerem őket, a barátnőim.

Én magam egy mérnökhöz mentem feleségül. A neve Gabriel, de jobban szereti, ha Gabe-nek hívják. Ebben az országban jobban kedveli a Gabe nevet. Romániában született, és ott élt a háború végéig, vagyis tizenhat éves koráig. Már nem tud románul. Hogyan felejthette el, hogyan felejtheti el valaki az anyanyelvét? Régen azt hittem, csak úgy tesz, mintha elfelejtette volna, mert túlságosan fájdalmas dolgokat látott és élt át, amikor azon a nyelven beszélt. De azt mondta, ez nem igaz. Az ő háborús emlékei nem olyan szörnyűek, közölte. Elmondta, mekkora örömujjongás volt az iskolában, amikor megszólaltak a légitámadást jelző szirénák. Nem nagyon hittem neki. Elvártam tőle, hogy ne csak távoli vidékek, hanem nehéz idők követe is legyen. Végül azt gondoltam, talán nem is román, csak egy szélhámos.

Ez még a házasságunk előtt történt, amikor a Clark Road-i lakásban látogatott meg, ahol a kislányommal, Cleával éltem. Persze Hugo lánya is volt, de neki el kellett engednie. Ösztöndíjakat kapott, utazgatott, újra megnősült, és a felesége szült három gyereket, aztán elvált, és a következő felesége, egy korábbi diákja szült még három gyereket, az elsőt akkor, amikor még a második feleségével élt együtt. Ilyen körülmények közt egy férfi nem ragaszkodhat mindenhez. Gabriel gyakran éjszakára is ott maradt a kihúzható kanapén, amelyet ágynak használtam abban az ócska kis lakásban, néha elnéztem, ahogy alszik, és arra gondoltam, hogy amennyit én tudok róla, attól lehetne német vagy orosz is, vagy akár egy kanadai, aki koholt múlttal és hamis akcentussal akarja érdekessé tenni magát. Titokzatosnak találtam. Már régen a szeretőm volt, már a férjem is lett, de még mindig titokzatosnak találtam, annak találom még ma is. Hiába tudok róla olyan sok mindent, hétköznapi, fizikai dolgokat. Az arca simán domborodik, mélyen ülő szeme is kidomborodik a sima, rózsaszín szemhéj alatt. Nem számítanak a ráncai, mert ezen a sima, áthatolhatatlan felületen rajzolódnak ki. Nagydarab, nyugodt mozgású. Régen ügyes, bár lomhának tűnő korcsolyázó volt. Ha megpróbálom leírni, mindig feladom. Nem tudom leírni. Hugót le tudnám írni, ha megkérnének rá, méghozzá részletesen: olyannak, amilyen tizennyolc-húsz éve volt, sörtehajúnak és szikárnak, hanyagul, bizonytalanul összeillesztett és egymáshoz fűzött csontjaival és koponyájával, úgyhogy még arcának változékony felületeiben is volt valami koordinálatlan, váratlan, nem csak tagjainak gyakran veszélyes mozgásában. Az idegszálak tartják össze, jegyezte meg egyik egyetemi társam, amikor bemutattam őt a többieknek, és igaza volt; attól kezdve szinte láttam az izzó szálakat.

Ő élvezi az életet, mondta Gabriel, amikor megismerkedtünk. Nem azt, hogy hisz az élet élvezetében; azt mondta, élvezi. Zavarba hozott. Soha nem hittem azoknak, akik ilyesmiket mondanak, különben is úgy gondoltam, ilyet csak közönséges, öndicséretre hajlamos, titokban idegesítően nyughatatlan emberek állítanak. De a jelek szerint igazat mondott. Nincs benne kíváncsiság. Tud örülni, szélesen mosolyogni, simogatni, és szelíden azt mondani: „Miért aggodalmaskodsz miatta? Ez nem a te problémád.” Elfelejtette az anyanyelvét. Eleinte furcsának találtam, ahogy szeretkezik, mert nem volt benne semmi elszántság. Úgyszólván gondtalanul szeretkezett, nem járt a fejében a bűn, a remény vagy a romlottság. Nem figyelte magát. Sose fog verset írni róla, soha az életben, és fél óra múlva talán már nem is emlékszik rá. Lehet, hogy az ilyen férfiból tizenkettő egy tucat. De én addig egyet sem ismertem. Régen elgondolkoztam néha, vajon beleszerettem volna-e akkor is, ha nincs az akcentusa meg a feledésbe merült vagy majdnem feledésbe merült múltja; ha, mondjuk, egyik mérnökhallgató évfolyamtársam. Fogalmam sincs, nem tudom megmondani. Talán épp egy olyan apróság ragad meg valakit egy férfiban vagy nőben, mint egy román akcentus vagy egy szemhéj lágy domborulata: valami csalóka rejtély.

Hugóban nem volt ilyen rejtély. Nekem nem hiányzott, azt se tudtam, hogy létezik, talán nem is hittem volna benne. Akkoriban valami másban hittem. Nem mintha róla mindent tudtam volna, de amit ismertem belőle, az a véremben volt, és néha kiütést kaptam tőle. Gabrielnél szó sincs ilyesmiről, ő nem nyugtalanít, legalábbis nem jobban, mint amilyen nyugtalan ő maga.

Hugo novelláját Gabriel találta nekem. Egy könyvesboltban jött oda hozzám a nagy, drága, papírkötésű könyvvel, egy novelláskötettel. Hugo neve ott állt a címlapon. Nem értettem, hogyan akadt rá Gabriel, egyáltalán mit keresett a szépirodalmi könyveknél, hisz sose olvas szépirodalmat. Megfordult a fejemben, hogy talán néha keresi Hugo írásait. Érdekli a pályafutása, ahogy egy bűvészé, egy népszerű énekesé vagy egy politikusé is érdekelné, ha rajtam keresztül kézzelfogható, bizonyíthatóan valóságos kapcsolatba kerülne az illetővel. Gondolom, azért, mert ő maga olyan névtelen munkát végez, amilyet csak a magafajták értenek. Lenyűgözik az olyan emberek, akik bátran kiállnak a nyilvánosság elé egy tudományág védelme nélkül úgy (egy mérnök nyilván így látja), hogy csak magukban bízhatnak, és előadják a mutatványaikat a siker reményében.

– Vedd meg Cleának – mondta.

– Nem sok ez egy papírkötésű könyvért?

Elmosolyodott.

– Ez itt az apád fényképe, az igazi apádé, ő írta ezt a novellát, talán szeretnéd elolvasni – mondtam Cleának, aki a konyhában pirítóst készített.

Tizenhét éves. Vannak napok, amikor mézes, mogyoróvajas pirítóst, Oreo kekszet, krémsajtos csirkés szendvicset és sült krumplit eszik. Ha valaki megjegyzést tesz az étrendjére, felrohan a lépcsőn, és bevágja maga mögött a szobája ajtaját.

– Úgy látom, elhízott – tette le a könyvet Clea. – Mindig azt mondtad, sovány.

Az apja csak genetikai szempontból érdekli, azt akarja tudni, mit örökölhetett tőle. Hibás-e az arcbőre, magas-e az IQ-ja, nagy mellük van-e a nőknek a családjában.

– Amikor én ismertem, sovány volt – mondtam. – Honnan tudhatnám, mi történt vele azóta?

Mégis nagyon hasonlított ahhoz, amilyennek ennyi idős korára elképzeltem volna. Amikor a nevét láttam az újságokban vagy a plakátokon, ilyen embert láttam magam előtt. Nem csodálkoztam, hogy elhízott, de nem kopaszodott meg, hogy bozontos a haja, és dús, göndör szakállt növesztett. Táskás szem, csüggedt ábrázat még akkor is, ha nevet. Belemosolyog a kamerába. Mindig is rossz fogai tovább romlottak. Gyűlölte a fogorvosokat, azt mondta, apja a fogorvosi székben kapott szívrohamot. Hazugság volt ez is, mint sok más, vagy legalábbis túlzás. Régen mindig kényszeredetten mosolygott a fényképeken, hogy elrejtse jobb felső metszőfogát, amelynek elhalt a gyökere, mióta valaki a középiskolában belökte őt az ivókútba. Most már nem érdekli, nevetve teszi közszemlére azokat a rothadó csonkokat. Egyszerre látszik szomorúnak és vidámnak. Rabelais-i író. Kockás gyapjúingének kihajtott gallérja látni engedi a trikóját, régen nem viselt ilyet. Mosakszol, Hugo? Nem büdös a leheleted a rossz fogaidtól? Nem becézed a diáklányokat kedveskedő, ingerült trágárságokkal, nem jönnek telefonhívások megsértett szülőktől, nem kell-e a dékánnak vagy valakinek magyarázkodnia, hogy te nem akartál rosszat, de hát az írók nem olyanok, mint a többi férfi? Valószínűleg nem, valószínűleg senkit sem érdekel. A botrányosan viselkedő írókat manapság nem győzik magasztalni, és ez megzavarja őket, mint állítólag az elkényeztetett gyerekeket a sok dicséret.

Erre nincs bizonyítékom. Egy elmosódott fényképből építek fel valakit, és beérem az ilyen közhelyekkel. Nincs bennem se elég képzelőerő, se elég jóindulat semmi máshoz; különben is észrevettem, mindenkinek észre kell vennie, milyen elkoptatott és szimpla álcákat, identitásokat ölt magára az ember, mire középkorú lesz. A szépirodalomban, Hugo üzletágában az ilyen álcák nem válnának be, de az életben mintha mindannyian csak ezt akarnánk, csak erre lennénk képesek. Nézzék Hugo fényképét, nézzék a trikóját, hallgassák meg, mit mond ez róla.

Hugo Johnson Észak-Ontario vadonában született, és bányász- meg fakitermelő kisvárosaiban végezte iskolái egy részét. Dolgozott favágóként, volt pultos sörözőben és kocsmában, telefonvezeték-szerelő, művezető fűrészmalomban, és néha kapcsolatba került különféle egyetemi közösségekkel is. Jelenleg ideje nagy részében a Vancouver fölötti hegyekben él feleségével és hat gyermekével.

Úgy látszik, a diákfeleség nyakába szakadt mind a hat gyerek. Mary Francesszel vajon mi lett, meghalt, felszabadult, Hugo őrületbe kergette? De hallgassák csak a hazugságokat, féligazságokat, képtelenségeket. A Vancouver fölötti hegyekben él. Ez úgy hangzik, mintha a vadonban élne egy kunyhóban, holott fogadni mernék, csak azt jelenti, hogy egy közönséges, kényelmes házban él Vancouver északi vagy nyugati részében, amely ma már felnyúlik a hegyoldalra. Néha kapcsolatba került különféle egyetemi közösségekkel is. Ez meg mit jelent? Ha azt jelenti, hogy felnőtt élete legnagyobb részében hosszú évekig egyetemeken tanított, hogy az egyetemi oktatás volt élete egyetlen állandó és jól fizetett munkája, akkor miért nem ezt mondja? Az ember azt hinné, néha kijön a vadonból, hogy elénk vesse bölcsessége morzsáit, hogy megmutassa, milyen egy igazi író, egy alkotó művész; senki se gondolná, hogy egyetemi tanár. Nem tudom, volt-e favágó vagy pultos, de azt tudom, hogy telefonvezeték-szerelő sose volt. Egy időben telefonpóznákat festett. A második hét közepén kilépett, mert nem bírta a hőséget és a mászást. Tikkasztó június volt, közvetlenül azután, hogy lediplomáztunk. Ez rendben van. Valóban nem bírta a napot, két alkalommal hányt, amikor hazajött. Én is otthagytam néhány elviselhetetlen munkát. Ugyanazon a nyáron otthagytam a kötszerhajtogatást a Victoria Kórházban, mert beleőrültem az unalomba. De ha író lennék, és változatos foglalkozásaimat sorolnám fel, nem hiszem, hogy a kötszerhajtogató köztük lenne, nem hiszem, hogy ezt tisztességesnek gondolnám.

Miután Hugo kilépett, talált más munkát: érettségi dolgozatokat osztályozott. Ezt miért nem írta be? Érettségidolgozat-osztályozó. Jobban szeretett érettségi dolgozatokat osztályozni, mint telefonpóznákra mászni, és valószínűleg a favágásnál meg a pultosságnál és a többi ilyesminél is, ha egyáltalán csinálta őket valaha. Azt miért nem írta be? Vizsgadolgozat-elbíráló.

Tudomásom szerint nem volt művezető sem fűrészmalomban. Dolgozott a bátyja fűrészmalmában a megismerkedésünk előtti nyáron. Egész nap gerendát rakodott, és folyton lehordta az igazi művezető, aki neheztelt rá, mert a főnök unokaöccse. Esténként, ha nem volt nagyon fáradt, fél mérföldet gyalogolt egy kis patakhoz, és furulyázott. Csípték a szúnyogok, de ő csak játszott. El tudta játszani a „Reggeli hangulat”-ot a Peer Gyntből, és boldogult néhány Erzsébet-kori dallal is, amelyeknek a címét már elfelejtettem. Csak egyre emlékszem, a „Wolsey’s Wilde”-ra. Megtanultam zongorán, hogy duettet játszhassunk. Wolsey bíborosról van szó, de mi az a wilde, egy tánc? Ezt írd be, Hugo: furulyás. Ez igaz volna, és divatos is mostanában; úgy vettem észre, a furulyázás meg az efféle hóbortok egyáltalán nem mentek ki a divatból, épp ellenkezőleg. Nézz magadra, Hugo, olyan képet adsz magadról, amely nemcsak hamis, hanem idejétmúlt is. Azt kellett volna mondanod, hogy egy évig meditáltál Uttar Prades hegyeiben; hogy kreatív drámaírást tanítottál autista gyerekeknek; leborotválhattad volna a hajadat meg a szakálladat, és szerzetescsuhát ölthettél volna; befoghattad volna a szádat, Hugo.

Amikor Cleával állapotos voltam, egy Argyle Street-i házban laktunk Vancouverben. Azon az esős télen kívülről olyan szürke volt az a gipszvakolatos ház, hogy belül minden szobát idétlen, rikító színekre festettünk. A hálószobák három fala Wedgewood-kék volt, a negyedik magenta. Kísérletet folytatunk, jelentettük ki, hogy a színek meg tudnak-e őrjíteni bárkit. A fürdőszoba sötét narancssárga lett.

– Mintha egy sajt belsejében volnánk – mondta Hugo, amikor elkészültünk vele.

– Igazad van – állapítottam meg. – Ráhibáztál, te szófaragó.

Ez tetszett Hugónak, de nem annyira, mint ha leírta volna.

– Látod ezt a színt? – kérdezte ezután, ahányszor csak megmutatta valakinek a fürdőszobát. – Olyan, mintha egy sajt belsejében lennénk. – Vagy: – Mintha bekukkantanánk egy sajt belsejébe.

Nem mintha nem tettem volna én is ugyanezt, hogy megjegyzek valamit, aztán örökösen ismételgetem. Talán én mondtam, hogy egy sajt belsejében pisilünk. Sok közös kifejezésünk volt. A lakásadónőt mindketten Zöld Darázsnak neveztük, mert az egyetlen alkalommal, amikor találkoztunk vele, méregzöld ruhát viselt nutriaszőrmével meg ibolyaszín borítéktáskával, és ádázul zümmögött. Hetven fölött járt, és egy belvárosi férfipanziót üzemeltetett. A lányát, Dottyt a rezidens szajhának neveztük. Nem tudom, miért esett a választásunk a „szajha” szóra, ez ritkán használt kifejezés. Gondolom, mert ez előkelőbben hangzott, az előkelő züllöttség pedig Dotty személyiségével ironikus ellentétben állt (iróniában erősek voltunk).

Ő egy kétszobás lakásban lakott az alagsorban. Havi negyvenöt dollár lakbért kellett fizetnie az anyjának, azt mondta, ezt a pénzt úgy próbálja megkeresni, hogy gyerekekre vigyáz.

– Nem tudok állást vállalni – közölte – az idegeim miatt. A legutóbbi férjem hat hónapig haldoklott anya házában a vesebajával, és még mindig tartozom neki háromszáz dollárral az ellátásért. Velem készíttette el a férjem tojáslikőrjét lefölözött tejből. Sose volt pénzem, egyetlen napig sem. Azt mondják, nem baj, ha nincs vagyon, csak egészség legyen, de ha valakinek egyik sincs? Gócos tüdőgyulladás hároméves koromtól. Reumás láz tizenkét éves koromban. Tizenhat évesen mentem hozzá az első férjemhez, aki meghalt egy fakitermelési balesetben. Három vetélés. A méhem cafatokban. Havonta három csomag Kotexet használok el. Hozzámentem egy gazdához, akinek tejgazdasága volt kint a völgyben, aztán az állatain kitört a láz. Végünk volt. A férjemet elvitte a vesebaj. Nem csoda. Az se csoda, hogy az én idegeim kikészültek.

Dióhéjban mondom. Mindez sokkal lassabban került napvilágra, és egyáltalán nem gyászosan adta elő, inkább kissé csodálkozva és büszkén, az asztal mellett. Meghívott teára, aztán sörre. Ez a valódi élet, gondoltam, még alig kerültem ki a könyvek, előadások, esszék és értekezések világából. Anyjával ellentétben Dotty lepényarcú, csendes, fakó, örökös kudarcra ítélt teremtés volt, ilyen színtelen, reményvesztett nők ácsorognak bevásárlószatyrokkal a buszmegállóban. Tulajdonképpen láttam is egyszer egy belvárosi buszon, először meg se ismertem a fakó kék télikabátjában. Szobáit telezsúfolta a házas éveiből átmentett nehéz bútorokkal: pianínó, túltömött dívány és székek, diófa vázas vitrin és az ebédlőasztal, amely mellett ültünk. Az asztal közepén álló hatalmas lámpa festett porcelántalpa fölött krinolinszerűen szétterülő, redőzött, sötétvörös selyem lámpaernyő magasodott.

– Nyilvánosházba való lámpa – meséltem Hugónak.

Azt vártam, hogy majd gratulál a találó leíráshoz. Jobban oda kellene figyelnie Dottyra, ha író akar lenni, mondtam. Beszéltem neki a nő férjeiről meg a méhéről és az emlékkanál-gyűjteményéről, ő pedig azt felelte, nézegessem őket egyedül. Ő most egy verses drámán dolgozik.

Egyszer, amikor lementem, hogy szenet rakjak a kazánba, találkoztam Dottyval, aki a zseníliapongyolájában épp egy egyenruhás férfitól búcsúzott, valami szállítótól vagy gázszerelőtől. Kora délután volt. Búcsújukban nem volt se érzékiség, se érzelem, fel se fogtam volna, miről van szó, valószínűleg valami rokonának néztem volna a férfit, ha nem bocsátkozik sietve hosszú, bonyolult, kissé részeg magyarázkodásba, hogy bőrig ázott, és az anyjánál kellett hagynia a ruháját, és az ő ruhájában hazajönnie, de az szűk volt neki, ezért van most pongyolában. Az imént Larry találta így, aki a feleségének akart varratni valamit, azt hozta el, most meg én, nem is tudja, mit fogok gondolni róla. Ez furcsa volt, hiszen már sokszor láttam pongyolában. Amíg ő nevetgélve magyarázkodott, a férfi, aki rám se nézett, el se mosolyodott és meg se szólalt, hogy igazolja Dotty meséjét, egyszerűen kisurrant az ajtón.

– Dottynak szeretője van – közöltem Hugóval.

– Folyton itthon ülsz. Ilyenekkel akarod érdekessé tenni az életedet.

A következő héten figyeltem, visszajön-e a férfi. Nem jött. De jött másik három, egyikük kétszer is. Leszegett fejjel jöttek, sietve, és nem kellett várakozniuk az alagsori ajtónál. Már Hugo sem tagadhatta. Megint az élet utánozza a művészetet, jelentette ki, előbb-utóbb meg kellett történnie, ha már annyi kövér, visszeres lábú kurvával találkozott a könyvekben. Akkor neveztük el Dottyt a rezidens szajhának, és kezdtünk dicsekedni vele a barátainknak. A függöny mögül lesték, nem pillantják-e meg jövet vagy menet.

– Ez nem lehet ő! – mondták. – Ő az? Kiábrándító, nem? Nem kell a foglalkozásukhoz illő ruhát viselniük?

– Ne legyetek ilyen naivak – mondtuk. – Azt hittétek, mind flittert meg boát viselnek?

Elcsöndesedtek, hogy hallják zongorázni. Zongorázás közben énekelt vagy dúdolt, nem állandóan, de hangosan, hangjában némi daccal és öngúnnyal, ahogy akkor énekelnek az emberek, amikor egyedül vannak, vagy azt hiszik, hogy egyedül vannak. A „Texas sárga rózsájá”-t meg a „Nem lehetsz igaz”-t énekelte.

– A kurváknak himnuszokat kellene énekelniük.

– Majd rávesszük, hogy tanuljon meg néhányat.

– Kukkolók vagytok mind. Gonoszak vagytok – mondta egy Mary Frances Shrecker nevű, nagy csontú, szelíd arcú, fekete copfos lány.

Egy hajdani matematikus csodagyerek felesége volt, Elsworth Shreckeré, aki már átesett egy idegösszeomláson. Ő maga dietetikusként dolgozott. Hugo azt mondta, ahányszor csak ránéz, a „lumpen” szó jut az eszébe, de tápláló lehet, akárcsak a zabkása. Ő lett a második felesége. Azt hittem, ő a neki való feleség, aki majd örökre mellette marad, és gondoskodik róla, de a diáklány elűzte.

A zongorázás remekül elszórakoztatta a barátainkat, de csapás volt, amikor Hugo otthon maradt, és dolgozni akart. A disszertációján kellett volna dolgoznia, de valójában drámát írt. A hálószobánkban ült, a deszkakerítésre néző ablaknál álló kártyaasztalnál. Amikor Dotty már egy ideje játszott, Hugo kijött a konyhába, és az arcomba meredt.

– Most lemész, és megmondod neki, hogy azonnal hagyja abba – mondta halkan, alig visszafojtott dühvel.

– Menj le te.

– Egy frászt. A te barátnőd. Te jársz össze vele. Te bátorítod.

– Én sose mondtam neki, hogy zongorázzon.

– Én szabaddá tettem ezt a délutánt. Ez nem véletlen. Én intéztem így. Kritikus szakaszba jutottam, most dől el, hogy ez a darab él-e vagy hal. Attól félek, ha most lemegyek oda, megfojtom.

– Hát akkor ne rám nézz. Ne engem fojts meg. Bocsánat, hogy levegőt veszek, meg minden.

Persze mindig lementem az alagsorba, bekopogtam Dottyhoz, és megkértem, hogy most ne zongorázzon, mert a férjem itthon van, és dolgozni szeretne. Soha nem mondtam, hogy írni szeretne. Hugo leszoktatott róla, ez a szó olyan volt nekünk, mint a szigeteletlen vezeték. Dotty minden alkalommal bocsánatot kért, nagyon félt Hugótól, és tisztelte a munkáját meg az intelligenciáját. Abbahagyta a zongorázást, csak az volt a baj, hogy egy óra vagy fél óra múlva megfeledkezett az egészről, és újrakezdte. Ez a lehetőség engem nagyon aggasztott és elkeserített. Mivel állapotos voltam, állandóan ettem volna, így ültem a konyhaasztalnál, és mohón, kétségbeesetten faltam valamit, mondjuk, egy tányér felmelegített zöldséges rizst. Hugo úgy érezte, az egész világ az ő írásművészete ellen esküdött, nem csak az emberi lények, hanem a zajok, események meg zörejek is összefogtak ellene, s gonoszul, céltudatosan, ördögien hátráltatják és megbénítják őt, lehetetlenné teszik a munkáját. Én pedig, bár az lett volna a dolgom, hogy odavessem magam közé és a világ közé, nem teljesítettem a kötelességemet, talán mert nem is akartam, nem csak mert nem voltam képes rá. Nem hittem benne. Nem fogtam fel, milyen fontos lenne, hogy higgyek benne. Elhittem, hogy okos és tehetséges, bármit jelentsen ez, de abban nem voltam biztos, hogy író lesz belőle. Hiányzott belőle az a fölényes magabiztosság, amiről azt hittem, meg kell lennie egy íróban. Túlságosan ideges volt, túlságosan sértődékeny, túlságosan nagyképűsködő. Azt hittem, az író nyugodt, szomorú ember, aki túl sokat tud. Azt hittem, az írók különböznek mindenkitől, kezdettől fogva van bennük valami erő és ragyogás, valami megfélemlítő, ami Hugóban nem volt meg. Azt hittem, egyszer majd belátja. De addig olyan világban él, amelynek jutalmai és büntetései nekem olyan különösek és érthetetlenek voltak, mintha egy őrülttel lenne dolgom. Sápadtan és utálkozva ült a vacsoránál; dühös bénultsággal görnyedt az írógép fölé, amikor bementem valamiért a hálószobába; vagy körbeugrálta a hálószobát, és azt kérdezte, micsoda ő (magát gazellának képzelő orrszarvú, harci táncot lejtő Mao John Foster Dulles álmában), aztán mohón csámcsogva összecsókolta a nyakamat. Nem volt hozzáférésem ezeknek a hangulatoknak az eredetéhez, nem volt hatásom rájuk.

– Tegyük föl – kötekedtem vele fanyarul –, hogy amikor már megvan a gyerek, kigyullad a ház, és odabent van a kisbaba is, a darabod is, melyiket mentenéd meg?

– Mindkettőt.

– De tegyük föl, hogy csak az egyiket mentheted meg. Hagyjuk a gyereket, tegyük fel, hogy én vagyok bent, nem is, tegyük föl, hogy én itt fuldoklom, és te itt vagy, és nem éred el mindkettőnket…

– Nagyon megnehezíted a dolgomat.

– Tudom. Tudom. Most gyűlölsz?

– Persze hogy gyűlöllek.

Aztán lefeküdtünk játékosan, visítozva, viaskodást imitálva, felizgulva. Az egész közös életünk, a közös életünk sikeres része mindvégig játék volt. Beszélgetéseket találtunk ki, hogy meghökkentsük az embereket a buszon. Egyszer ültünk egy sörözőben, és ő lehordott, amiért más férfiakkal csavargok, és egyedül hagyom a gyerekeket, amíg ő a vadonban gürcöl, hogy eltartson bennünket. Gondoljak arra, mi a kötelességem mint feleségnek és anyának, könyörgött. Én füstöt fújtam az arcába. Körülöttünk mindenki szigorúan, rosszallóan figyelt. Amikor kiléptünk az utcára, annyira nevettünk, hogy a falnak dőlve egymásba kellett kapaszkodnunk. Az ágyban azt játszottuk, hogy én vagyok Lady Chatterley és ő Mellors.

– Hol az a huncut kis John Thomas? – dünnyögte. – Nem találom John Thomast!

– Borzasztóan sajnálom, de azt hiszem, lenyelhettem – közöltem előkelően.

AZ ALAGSORBAN VOLT egy szivattyú. Egyenletes dübörgéssel működött. A ház elég mélyen fekvő helyen állt, nem messze a Fraser-folyótól, és esős időben állandóan járatni kellett a szivattyút, nehogy az alagsort elöntse a víz. A Vancouverben megszokott sötét, esős januárt sötét, esős február követte. Lehangoltak voltunk Hugóval. Én rendszerint aludtam. Ő nem tudott aludni. A szivattyú az oka, közölte. Nappal nem tud dolgozni, éjjel nem tud aludni tőle. A szivattyú átvette Dotty zongorajátéka helyét, ez lett a legdühítőbb és legnyomasztóbb a házban. Nemcsak a zaj miatt, hanem mert sokba is került. A teljes költséget a mi villanyszámlánkra terhelték, holott Dotty lakott az alagsorban, neki vált hasznára, hogy nem önti el a víz. Beszélnem kell Dottyval, mondta Hugo, de én azt feleltem, hogy a mostani költséget se tudja kifizetni. Több vendéget kellene fogadnia, jelentette ki. Fogja be, mondtam. Ahogy a terhességem előrehaladt, egyre jobban lelassultam meg elnehezültem, és már ritkábban mozdultam ki, jobban megszerettem Dottyt, megszoktam őt, már nem jegyeztem meg és ismételgettem a mondásait. Néha megnyugtatóbbnak találtam a társaságát, mint Hugóét meg a barátaiét.

Rendben van, bólintott Hugo, akkor hívjam föl a házinénit. Hívja fel ő, mondtam. Ő nem ér rá, közölte. Az igazság az, hogy egyikünknek sem volt kedve szembeszállni a házinénivel, előre tudtuk, hogy harsány, üres fecsegésével összezavarna és lehengerelne bennünket.

Egy esős hét közepén késő éjjel felriadtam, nem tudtam, mi ébresztett fel. Aztán rájöttem, hogy a csend.

– Ébredj fel, Hugo. Elromlott a szivattyú. Nem hallom.

– Ébren vagyok – mondta.

– Még mindig esik, és nem működik a szivattyú. Nyilván elromlott.

– Nem romlott el. Csak leállt. Kikapcsoltam.

Felültem, és lámpát gyújtottam. Hugo a hátán feküdt, hunyorgott, és közben megpróbált szigorúan nézni rám.

– Azt nem tehetted.

– Jól van, nem tettem.

– De igen.

– Már nem bírtam elviselni annak az istenverte költségnek a gondolatát. Nem bírtam, hogy örökösen az jár az eszemben. Azt a zajt sem bírtam. Egy hete le se hunytam a szememet.

– Elönti a víz az alagsort.

– Reggel majd bekapcsolom. Csak pár óra nyugalmat szeretnék.

– Akkor már késő lesz, úgy zuhog, mintha dézsából öntenék.

– Nem igaz.

– Nézz ki az ablakon.

– Csak esik. Nem zuhog.

Eloltottam a villanyt, és lefeküdtem.

– Ide figyelj, Hugo – mondtam nyugodtan, szigorúan –, le kell menned, és bekapcsolnod, Dottyt elönti a víz.

– Majd reggel.

– Most kell lemenned és bekapcsolnod.

– Márpedig nem megyek.

– Ha te nem, majd én.

– Te se mész.

– De igen.

Csakhogy nem mozdultam.

– Ne légy ilyen vészmadár.

– Hugo!

– Ne kiabálj velem!

– Mindene tönkremegy.

– Jobb nem is történhetne vele. Különben se fog.

Mozdulatlanul, gyanakvóan feküdt mellettem, gondolom, azt várta, hogy felkelek, lemegyek az alagsorba, és megpróbálok rájönni, hogyan kell bekapcsolni a szivattyút. Akkor mit tehetne? Meg nem üthetne, hiszen állapotos vagyok. Soha nem ütött meg, csak ha én ütöttem előbb. Lemehetne, és kikapcsolhatná megint, én meg bekapcsolhatnám, és így tovább, de meddig tarthatna ez? Lefoghatna, de ha ellenállnék, félne, hogy kárt tesz bennem. Leszidhatna, és elmehetne hazulról, de nincs kocsink, és annyira esik, hogy nem sokáig bírná odakint. Valószínűleg hol dühöngene, hol duzzogna, én meg foghatnék egy takarót, és alhatnék a nappali kanapéján az éjszaka hátralévő részében. Azt hiszem, egy erős akaratú nő így tett volna. Azt hiszem, így tett volna egy nő, aki azt akarja, hogy ez a házasság tartós legyen. De én nem. Én inkább azt mondtam magamban, hogy fogalmam sincs, hogyan működik a szivattyú. Fogalmam sincs, hogyan kell kikapcsolni. Azt mondtam magamban, hogy félek Hugótól. Fontolóra vettem, hogy talán neki van igaza, nem történik semmi. De én azt akartam, hogy történjen valami, azt akartam, hogy Hugo megfizessen.

Amikor felébredtem, Hugo már elment, és a szivattyú dübörgött, mint rendesen. Dotty dörömbölt az alagsorba vezető lépcső ajtaján.

– Nem hiszel a szemednek, ha meglátod, mi van itt. Térdig vízben állok. Ahogy kiszálltam az ágyból, térdig érő vízbe léptem. Mi történt? Hallottad, hogy a szivattyú leállt?

– Nem – mondtam.

– Fogalmam sincs, mi történhetett. Gondolom, túlterhelődött. Ittam néhány pohár sört lefekvés előtt, különben észrevettem volna, hogy baj van. Rendszerint éberen alszom. De most aludtam, mint a mormota, aztán kelek föl az ágyból, és Jézusom, még jó, hogy nem kapcsoltam fel ugyanakkor a lámpát is, agyonütött volna az áram. Úszott minden.

Nem úszott semmi, és a víz nem ért volna egyetlen felnőtt térdéig sem. Néhol nagyjából tíz centi mély volt, máshol csak kettő vagy négy centi a padló egyenetlensége miatt. A dívány és a székek alja elázott és foltos lett, az alsó fiókokba meg a szekrényekbe befolyt a víz, a zongora alja megvetemedett. A padlócsempe meglazult, a szőnyegek átáztak, az ágytakaró szegélyéből csöpögött a víz, a padlófűtés tönkrement.

Felöltöztem, belebújtam Hugo egyik csizmájába, fogtam egy seprűt, és levittem az alagsorba. Hozzáláttam, hogy kisöpörjem a vizet az ajtó előtti kanálisba. Dotty főzött magának egy kávét a konyhámban, aztán leült a felső lépcsőre, és nézte, ahogy dolgozom, közben megint előadta ugyanazt a monológot, hogy ivott néhány pohár sört, és mélyebben aludt, mint máskor, nem hallotta, hogy a szivattyú leállt, nem érti, miért állt le, ha leállt, nem tudja, hogyan magyarázza ezt meg az anyjának, aki biztos őt hibáztatja majd az egészért, és felszámítja neki. Láttam, szerencsénk van. (Nekünk?) Mivel Dotty mindig a legrosszabbra számít, és ritkán csalódik, valószínűleg kevésbé hajlamos utánajárni annak, hogy mi is történt valójában, mint bárki más. Amikor kicsit csökkent a vízszint, bement a hálószobájába, fölkapott valami ruhát meg csizmát, amit előbb meg kellett szárítania, fogott egy seprűt, és csatlakozott hozzám.

– Ilyen az én szerencsém, látja? Sose jósoltatok magamnak. Vannak barátnőim, akik örökösen jósnőhöz járnak, velem ne is törődjetek, mondom nekik, én egyvalamit tudok a szerencsémről, azt, hogy nincs.

Fölmentem, és hívtam az egyetemet, Hugót kerestem. Mondtam, hogy vészhelyzet van, és a könyvtárban találják.

– Elöntötte a víz.

– Mit?

– Tényleg elöntötte. Dotty lakása vízben áll.

– Bekapcsoltam a szivattyút.

– Egy frászt. Reggel kapcsoltad be.

– Reggel olyan felhőszakadás volt, hogy a szivattyú nem tudott megbirkózni vele. Addigra már bekapcsoltam.

– A szivattyú az éjjel nem tudott megbirkózni vele, mert a szivattyú nem működött az éjjel, és ne mesélj nekem semmiféle felhőszakadásról.

– Pedig volt. Csak te átaludtad.

– Fogalmad sincs, mit műveltél, igaz? Leléptél, látni se akartad. Nekem kell látnom. Nekem kell megbirkóznom vele. Nekem kell azt a szerencsétlen nőt hallgatnom.

– Hát dugd be a füled.

– Pofa be, te mocskos erkölcsi fogyatékos.

– Sajnálom. Csak vicceltem. Sajnálom.

– Sajnálod. Rohadtul sajnálod. Az egész felfordulás a te műved, én előre megmondtam, hogy ez lesz belőle, és most rohadtul sajnálod.

– Szemináriumot kell tartanom. Sajnálom. Most nem beszélgethetek veled, nincs is értelme most beszélgetnünk, fogalmam sincs, mit akarsz hallani tőlem.

– Csak azt akarom, hogy lásd be.

– Jól van, belátom. Bár még mindig azt hiszem, ma reggel történt.

– Dehogy látod be. Sose látod be.

– Drámázol.

– Én drámázom?

A szerencsénk kitartott. Dotty anyja már nem volt olyan hajlamos arra, hogy elengedje a magyarázatot, mint a lánya, és végeredményben az ő padlólapjai és falburkolatai mentek tönkre. Csakhogy most beteg volt, a nyirkos hideg őt is megviselte, és aznap reggel kórházba került tüdőgyulladással. Dotty pedig átköltözött az anyja házába, hogy felügyeljen a lakókra. Az alagsorban undorító dohszag terjengett. Nem sokkal később mi is odábbálltunk. Röviddel Clea születése előtt átvettük Angliába induló barátaink észak-vancouveri házát. A költözés izgalmában alábbhagyott a civakodás; nem jutottunk közös nevezőre. Nem nagyon változott az álláspontunk ahhoz képest, amit a telefonban mondtunk. Én azt mondtam, nem látod be, sose látod be, ő pedig azt, hogy mit akarsz hallani tőlem. Miért csinálsz ebből olyan nagy ügyet, kérdezte józanul. Ezt a kérdést bárki föltehette volna. Amikor már jó ideje nem voltunk együtt, föltettem én is. Bekapcsolhattam volna a szivattyút, amint mondtam, felelősséget vállalhattam volna mindkettőnkért, ahogy egy türelmes, gyakorlatias nő, egy igazi férjes asszony tenné, ahogy kétségtelenül Mary Frances is tette számtalanszor a tíz év alatt, amíg kitartott. Vagy megmondhattam volna az igazat Dottynak, bár ő aligha volt alkalmas az ilyen értesülés befogadására. Ha olyan fontosnak tartottam a dolgot, szólhattam volna valakinek, kilökhettem volna Hugót a kellemetlen való világba, hagyhattam volna, hogy bajba kerüljön. De nem tettem, nem voltam képes se megvédeni, se kiszolgáltatni őt, csak hibáztatni tudtam, néha kétségbeesetten, legszívesebben feltéptem volna a fejét, hogy beleöntsem a látásmódomat, az elképzelésemet arról, hogy mivel kell tisztában lenni. Micsoda önteltség, micsoda gyávaság, micsoda rosszhiszeműség. Elkerülhetetlen. „Önöknek összeférhetetlenségi problémájuk van”, mondta később a házassági tanácsadó. Az észak-vancouveri épületben, ahol a házassági tanácsadásra sor került, úgy nevettünk, hogy potyogtak a könnyeink. Szóval ez a mi problémánk, mondtuk egymásnak, micsoda megkönnyebbülés, hogy végre tudjuk: összeférhetetlenség.

AZNAP ESTE NEM olvastam el Hugo novelláját. Otthagytam Cleánál, és mint kiderült, ő se olvasta el. Én másnap délután elolvastam. Két óra körül értem haza a magán-leányiskolából, ahol részmunkaidőben történelmet tanítok. Főztem egy teát, mint rendesen, és leültem a konyhában, volt egy órám, mielőtt Gabriel fiai hazajönnek az iskolából, azt ki akartam élvezni. Láttam, hogy a könyv még mindig ott hever a hűtő tetején, levettem, és elolvastam Hugo novelláját.

A történet Dottyról szól. Természetesen akad néhány jelentéktelen változtatás, és a fő eseményt vele kapcsolatban ő találta ki, vagy valami más valóságból emelte át. De ott a lámpa meg a rózsaszín zseníliapongyola. És még valami Dottyról, amit már elfelejtettem. Amikor az ember vele beszélt, ő kissé nyitott szájjal hallgatta, bólogatott, aztán elismételte az illető utolsó szavait. Megható és bosszantó szokás. Annyira sietett egyetérteni, annyira igyekezett megérteni. Hugo emlékezett erre, de mikor beszélt egyáltalán Dottyval?

Ez nem számít. Az számít, hogy Hugónak ez a novellája remek, amennyire meg tudom ítélni, márpedig meg tudom ítélni. Milyen őszinte ez, és milyen szép, kellett mondanom olvasás közben. Nem tagadhattam. Meghatott Hugo novellája; örültem neki, örülök neki, pedig engem nem hatnak meg a trükkök. Vagy ha mégis, az a trükk legyen elsőrangú. Szép, tisztességes. Dotty kiemelkedik az életből, felragyog, és valami csodás, áttetsző zselében lebeg; Hugo az egész életét arra szánta, hogy ennek az elkészítését megtanulja. Varázslat ez, ne kerülgessük; azt is mondhatjuk, hogy valami különleges, adakozó, érzelgéstől mentes szeretet aktusa. Gyengéd és szerencsés jóság. Dotty szerencsés ember volt, mondhatnák azok, akik megértik és értékelik ezt az aktust (persze nem mindenki érti és értékeli); szerencsés volt, hogy néhány hónapig abban az alagsorban élt, és végül ezt tették vele, bár ő nem tudja, mit tettek, és ha tudná, valószínűleg akkor sem törődne vele. Műalkotás lett belőle. Ez nem mindenkivel történik meg.

Ezt nem sértésnek szánom. Szokásom ironikus megjegyzéseket tenni. Kicsit szégyenkezem is miattuk. Tisztelem, ami itt történt. Tisztelem a szándékot, az igyekezetet és az eredményt. Köszönettel tartozom érte.

Gondoltam, levelet írok Hugónak. Amíg elkészítettem a vacsorát, aztán megettem, és Gabriellel meg a gyerekekkel beszélgettem, szüntelenül az a levél járt az eszemben. Arra gondoltam, elmondom neki, milyen különös felfedezés nekem, hogy közös volt, még mindig közös az emlékbankunk, de ami nekem csak foszlányok és maradékok halmaza, hasznavehetetlen poggyász, az neki gazdag és felhasználható, kifizetődő befektetés. Bocsánatot is akartam kérni valami körülményes módon, amiért nem hittem abban, hogy író lesz belőle. Nem is mentegetőzéssel, hanem beismeréssel tartozom neki. Néhány kedves, hálás szóval.

Arra is rájöttem a vacsoránál, amikor a férjemre, Gabrielre néztem, hogy ő meg Hugo nem is olyan különbözőek. Mindkettőnek sikerült valami. Mindketten eldöntötték, mihez kezdjenek mindazzal, amivel találkoznak a világban, hogyan bánjanak vele, hogyan hagyják figyelmen kívül vagy használják fel a dolgokat. A maga korlátozott és sérülékeny módján mindkettő ura a tetteinek. Nincsenek kiszolgáltatva. Vagy ezt hiszik. Nem hibáztathatom őket, akármilyen döntéseket hoznak is.

Amikor a fiúk már lefeküdtek, és Gabriel meg Clea leült a tévé elé, kerestem egy tollat, és papírt tettem magam elé, hogy levelet írjak, de görcsbe rándult a kezem. Rövid, ádáz mondatok kerültek ki a tollam alól, én nem ezt terveztem.

Ez nem elég, Hugo. Te azt hiszed, igen, de nem. Tévedsz, Hugo.

Ilyen érvelést nem ad postára az ember.

Igenis hibáztatom őket. Irigylem és megvetem.

Lefekvés előtt Gabriel kijött a konyhába, és látta, hogy ott ülök egy halom dolgozattal meg a szövegkiemelő ceruzákkal. Talán beszélgetni akart, megkérdezni, nem iszom-e vele egy kávét vagy valamit, de tiszteletben tartotta a rosszkedvemet, mint mindig; tiszteletben tartotta, hogy úgy teszek, mintha nem lennék rosszkedvű, csak elfoglalt, a dolgozatokkal bajlódnék; nem zavart, hagyta, hogy túljussak rajta.