ERIK OLIN WRIGHT
–

HOGYAN LEGYÜNK
ANTIKAPITALISTÁK
A 21. SZÁZADBAN

Fordította Konok Péter

A kötet az alábbi kiadás alapján készült:
Erik Olin Wright: How to Be an Anticapitalist
in the 21st Century, Verso, 2019

© Erik Olin Wright, Verso Books

Hungarian edition © Open Books, 2022

Hungarian translation © Konok Péter, 2022

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Déri Ákos

Olvasószerkesztő Csémi Judit

Könyvterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-157-3

Sorozatszerkesztő

Déri Ákos
A Bázis Könyvek sorozat további kötetei

Guy Debord:
A spektákulum társadalma,
Kommentárok a spektákulum társadalmához

George Orwell: Miért írok?

A SZERZŐ ELŐSZAVA

Ebben a kötetben eredetileg a 2010-ben megjelent Envisioning Real Utopias főbb állításait szándékoztam afféle áramvonalasított formában lepárolni. Az említett könyv megjelenését követő években világszerte rendszeres vitákat folytattam az abban érintett témákról különféle közösségi csoportokban, aktivistakörökben, munkásszervezetekben. A mondanivalót a közönség általában lelkesen fogadta, de sokakat eltántorított a kötet hossza, tudományos útvesztői. Ezért úgy gondoltam, célszerű lenne megírnom egy rövid, olvasóbarát változatot.

Ám mire dolgozni kezdtem rajta, elképzeléseim sokat változtak, és nemigen tűnt már érdemesnek egy olyan könyvet írni, amiben nagyrészt azt summáznám, amit az Envisioning Real Utopiasban már leírtam. A kapitalizmus demokratikus-egalitárius alternatívájának lehetőségéről figyelmem immár inkább a stratégia kérdéseire irányult, hogy miként juthatunk el innen oda. Így, amit eredetileg a 2010-es kötet rövidített változatának képzeltem el, inkább annak folytatásává vált.

Továbbra is olyasvalamit akartam írni, ami bármely olvasót leköthet, akit efféle kérdések foglalkoztatnak. Ugyanakkor viszont nem volt egyszerű úgy írni új elképzelésekről és témákról, hogy az ember nem bonyolódik bele a szokásos tudományos gyakorlatokba: az eltérő nézetekkel folytatott vitákba, az elemzése alapjául szolgáló mindenféle koncepció forrásainak okadatolásába, hogy lábjegyzetekben vegye elejét olyan kifogásoknak, amelyekre bizonyos olvasóktól számít, és így tovább. A legfontosabb probléma az volt, hogy két különböző közönségnek írtam: egyrészt olyanoknak, akiket a téma érdekel, nem a hagyományos tudományos fejtegetések és kidolgozottság, másrészt pedig azoknak, akik szerint ezek nélkül a fejtegetések nélkül a könyv intellektuálisan nem lehet eléggé precíz.

Végül arra a megoldásra jutottam, hogy egy két részből álló könyvet írok. Mindkét részben ugyanazok a fejezetcímek sorakoznának. Az első részben lényegében nem lennének hivatkozások, lábjegyzetek, a minimálisra szorítkoznának az adott koncepciók eredetéről szóló megjegyzések, és csak akkor és annyiban térnék ki a különféle viták és ellenvetések tisztázására, ahol és amennyiben ez a világos érveléshez elengedhetetlenül szükséges lenne. A második rész minden fejezete az első rész megfelelő fejezetében kifejtett legfontosabb állítások egy-két oldalas összefoglalásával kezdődne, amit azután az első részből kimaradt tudományos kifejtések követnének. Szándékom szerint az első rész is teljes egészében bemutatta volna az elemzés teoretikus elképzeléseinek komplexitását, de mindenféle kitérő és tudományos nehézség nélkül. Nem akartam túlzottan leegyszerűsíteni a szükséges komplexitást. A Verso szerkesztőinek nagyon tetszett az ötlet, és egyetértettünk abban, hogy ha a könyv elkészül, két változatban lenne érdemes kiadni: az első részt egy különálló, olcsó kötetben is, és a két részt egyben egy másikban.

A könyv megírásánál az volt a stratégiám, hogy elsőként alapos vázlatokat írok az első rész összes fejezetéhez, és feljegyzem, hogy mely kérdésekre kell majd bővebben kitérnem a második rész vonatkozó fejezeteiben. Tisztában voltam vele, hogy úgyis át kell majd dolgoznom az első részt, mikor belevetem magam a második rész bozótosába, de úgy éreztem, jobb, ha előbb felvázolom a teljes elemzést.

2018 márciusára úgy éreztem, biztos vázlataim vannak az első öt fejezethez. A könyv tengelyéül szolgáló harmadik fejezetet, „Az antikapitalizmus változatait” sokszor megírtam, és különféle formákban előadások tucatjain mondtam el a nyilvánosság előtt. Az első, a második és a negyedik fejezet eléggé szorosan kötődtek ahhoz, amiket az Envisioning Real Utopiasban írtam, és úgy gondoltam, szintén meglehetősen kidolgozottak már. Különösen a negyedik fejezet, amely nagyrészt az előző könyvem ötödik-hetedik. fejezetében leírt gondolatok összefoglalása volt. Az állam kérdését körbejáró ötödik fejezet témáját a korábbi könyvemben nem fejtettem ki szisztematikusan, de máshol írtam róla, így éreztem, az a fejezet is nagyjából rendben van. Már csak a hatodik fejezetet kellett megírnom. Ennek témájával – azoknak a kollektív aktoroknak a kialakulásával, amelyek hatékony politikai tevékenységükkel képesek a kapitalizmus átformálására – az előző könyvemben szisztematikusan nem foglalkoztam. De úgy gondoltam, hogy még ha nem is tudok igazán eredetit mondani ebben a létfontosságú kérdésben, de legalább tisztázhatom, hogy miről van szó.

Április elején akut myeloid leukémiát állapítottak meg nálam. Az akut myeloid leukémiát egy időn túl nem lehet rendszeres kezelésekkel kordában tartani. Az egyetlen esély a csontvelő-őssejt átültetés. Ha sikerül, tudnak kezelni; ha nem, akkor meghalok. A túlélés esélyei nem jelentéktelenek, de messze nem biztosak.

Mikor a diagnózist megkaptam, megkerestem a Verso kiadót, és elmondtam nekik a helyzetet. A transzplantáció maga még hónapokra volt – egész sor kemoterápiás kezelés kell, hogy az átültetés lehetővé váljon –, és reméltem, hogy ezalatt elég időm lesz a hatodik fejezet vázlatának megírásához. Azt javasoltam, hogy ha befejezem a kéziratot, egy rövid kötet formájában adják ki az első részt, ne várjanak vele a második rész elkészültéig. Ha minden jól megy, és a transzplantáció sikeres lesz, akkor majd valamikor később – ha még úgy tűnik, érdemes – megírom a második részt is.

Most július vége van. Nehéz kihívás volt, hogy annyit dolgozzam a szövegen, amennyi a könyv befejezéséhez kellett. Időnként néhány órára volt energiám, hogy az írásra koncentráljak, de sok olyan nap is akadt, mikor erre képtelen voltam. Ez a fejezet nem ment keresztül azokon a privát és nyilvános vitákon, amelyek egyébként mindig a munkám szerves részét jelentették, de úgy hiszem, a célnak azért megfelel.

Még egy megjegyzés a kötet címéről: Hogyan legyünk antikapitalisták a 21. században. Könyvemben a demokratikus piaci szocializmus mellett érvelek, amit a gazdasági demokrácia radikális formájának tekintek. Így a kötet címe akár az is lehetett volna, hogy „Hogyan legyünk demokratikus szocialisták a 21. században”. Azért választottam az átfogóbb jellegű „antikapitalista” terminust, mert sok, a könyvben kifejtett gondolat olyanokat is érdekelhet, akik szemben állnak ugyan a kapitalizmussal, de szkeptikusan tekintenek a szocializmusra. Remélem, hogy legalább néhány olvasót meg tudok győzni, hogy a radikális szocialista gazdasági demokrácia a kapitalizmuson túlmutató, megvalósítható célok keresésének legjárhatóbb útja, ám nem szeretném, hogy a könyvem csak azok számára legyen releváns, akik ezzel már eleve egyetértettek.

Erik Olin Wright

Madison, Wisconsin

2018. augusztus

1.
MIÉRT LEGYÜNK ANTIKAPITALISTÁK?

Sokak számára az antikapitalizmus nevetséges gondolatnak tűnik. Végül is nézzük csak azokat a fantasztikus technológiai újításokat, árukat és szolgáltatásokat, amiket a kapitalista cégek az elmúlt években nyújtottak: okostelefonok és streamelhető filmek; sofőr nélküli autók és szociális média; gyógymódok számtalan betegségre; óriási kijelzők a stadionokban, és a játékosok ezreit a világ minden pontjáról összekapcsoló videójátékok; az interneten megrendelhető mindenféle árucikk, amiket gyorsan házhoz szállítanak; a munka termelékenységének szédületes növekedése az új robottechnológiák által; és így tovább. És bár a jövedelem egyenlőtlenül oszlik meg a kapitalista gazdaságokban, ám az is igaz, hogy szinte mindenütt drámai mértékben megnövekedett azon fogyasztói cikkek tömege, amelyeket az átlagember, sőt akár a szegények is elérhetnek és megengedhetnek maguknak. Nézzük csak az elmúlt fél évszázadot, az Egyesült Államokat 1968 és 2018 között: ötven év alatt elképesztően megnőtt azoknak az amerikaiaknak a száma, akiknek légkondicionálóik, autóik, mosó- és mosogatógépeik, televízióik vannak, vagy akiknek vezetékes víz és csatornázás van a lakásában. A legtöbb rétegben nőtt a várható életkor; a gyermekhalandóság csökkent. A lista végtelen. És most, a 21. században az alapvető életszínvonal növekedése már a világ némely szegényebb térségére is kiterjed: gondoljunk csak arra, hogy mekkorát fejlődött a kínaiak anyagi életszínvonala, amióta Kína a szabadpiac útjára lépett. Sőt, nézzük, hogy mi történt, mikor Oroszország és Kína alternatívát akartak állítani a kapitalizmussal szemben! Még ha el is tekintünk a politikai elnyomástól és e rezsimek brutalitásától, gazdasági szempontból is kudarcnak bizonyultak. Szóval, ha fontos neked az emberek életének javítása, hogyan lehetnél antikapitalista?

Ez is egy történet, sőt ez a bevett történet.

De van másik történet is: a kapitalizmus védjegye a szegénység, a bőség közepette. Nem ez az egyetlen baj a kapitalizmussal, de ez a kapitalista gazdaságok legnagyobb hibája. Morálisan különösképp felháborító az értelemszerűen nem számonkérhető gyermekek szegénysége az olyan gazdag társadalmakban, ahol ez a szegénység könnyen megszüntethető lenne. Igen, van gazdasági növekedés, technológiai fejlődés, növekszik a termelékenység és egyre szélesebb rétegek számára elérhetők az árucikkek, de a kapitalista gazdasági növekedéssel együtt jár azon tömegek nyomorba döntése, akiknek életterét, lakóhelyét az előretörő kapitalizmus eltiporja, azoknak a létbizonytalansága, akik a kapitalista munkaerőpiac aljára szorultak, míg az emberek többségének elidegenítő, lélekölő munka az osztályrésze. A kapitalizmus a termelékenység komoly növekedését hozta, és némelyek számára szédítő gazdagságot jelent, míg rengeteg ember a túléléséért gürcöl. A kapitalizmus gépezete éppúgy termeli az egyenlőtlenséget, mint ahogy a növekedést. Sőt, egyre nyilvánvalóbb, hogy a csillapíthatatlan profitéhség hajtotta kapitalizmus lerombolja környezetünket. Akárhogy is, nem az a legfontosabb kérdés, hogy hosszú távon általában mennyit fejlődtek a körülmények a kapitalista gazdaságokban, hanem hogy a történelem jelen pontjáról a jövőbe tekintve egy alternatív gazdasági rendszerben a legtöbb ember számára jobbra fordulhatnának a dolgok. Igaz, hogy a 20. századi Oroszország és Kína centralizált, autoriter, állami irányítású gazdaságai számos tekintetben gazdasági kudarcnak bizonyultak, de nem ezek az egyedüli lehetőségek.

Mindkét történet a kapitalizmus valóságában gyökerezik. Nem valamiféle illúzió, hogy a kapitalizmus világszerte átalakította az élet anyagi feltételeit, és hatalmas mértékben megnövelte az emberi termelékenységet; ez sokaknak javára vált. De ugyanígy az sem illúzió, hogy a kapitalizmus óriási károkat okozott, és olyan emberi szenvedéseket állandósított, amelyek felszámolhatók lennének. Az igazi ellentét – az alapvető ellentét – abban áll a két történet között, hogy lehetséges-e a kapitalizmustól látott termelékenységet, innovációt és dinamizmust károk nélkül megvalósítani. Margaret Thatcher az 1980-as évek elején elhíresült mondásában azt állította: „Nincs alternatíva”; két évtizeddel később a Szociális Világfórum leszögezte: „Lehet más a világ”. Ebben van az alapvető vita.

Jelen kötet központi tézise a következő: először is, valóban lehetséges egy másféle világ. Másodszor, ez a másfajta világ képes az emberek többsége számára kedvezően változtatni a viszonyokon. Harmadszor, ennek az új világnak az alkotóelemei már ebben a mai világban létrejöttek. És végezetül, vannak utak, amelyeken az egyikből a másikba eljuthatunk. Az antikapitalizmus nem egyszerűen csak morális állásfoglalás a világunk bajaival és igazságtalanságaival szemben, de gyakorlati állásfoglalás is egy olyan alternatíva mellett, amely az emberiség számára kedvezőbb lenne.

Ebben a fejezetben ennek az érvelésnek készítem elő a terepet, mikor kifejtem, hogy mit értek „kapitalizmus” alatt, majd lefektetem az alapokat, hogy a kapitalizmust gazdasági rendszerként mutassam be.

Mi a kapitalizmus?

Ahogy a mindennapi életben vagy a tudományos életben használt számos más fogalmat, a „kapitalizmust” is sokféleképpen lehet definiálni. Sokak szemében a kapitalizmus a piacgazdasággal egyenlő – ahol az emberek azért termelnek különféle dolgokat, hogy azokat kölcsönös megegyezés alapján másoknak eladják. Mások a „piac” szó elé odateszik még a „szabad” jelzőt is, így hangsúlyozva, hogy a kapitalizmus olyan gazdaság, amelyben az állam csak minimális mértékben szól bele a piaci tranzakciókba. Megint mások arra teszik a hangsúlyt, hogy a kapitalizmusra nemcsak a piacok jellemzőek, de a tőke magántulajdona is. A szociológusok, különösen azok, akikre hatással vannak a marxista hagyományok, jellemzően hozzáteszik, hogy a kapitalizmus egy sajátos osztálystruktúrával jár, amelyben azok, akik a gazdaságban a konkrét munkát végzik – a munkásosztály –, nem birtokolják a termelőeszközöket. Ennek alapján legalább két alapvető osztályt találunk a gazdaságban – a tőkéseket, akik a termelőeszközök tulajdonosai, illetve a munkásokat, akik dolgozókként a munkaerejüket adják.

Ebben a könyvben a „kapitalizmus” fogalmát mindkét értelemben használom; a kapitalizmus piacgazdaság, amely egy sajátos osztálystruktúrába szerveződik. Ezt a kombinációt úgy is fel lehet fogni, hogy a piac a gazdasági rendszerben zajló gazdasági tevékenységek koordinálásának alapvető mechanizmusa – amely a decentralizált önkéntes cserén, a keresleten és a kínálaton, az árakon keresztül koordinál –, míg az osztálystruktúra a gazdasági rendszert jellemző centrális hatalmi viszonyoknak felel meg – a tőkés magántulajdonosok és a munkások közötti viszonyoknak. Ha ezt a koncepciót így értelmezzük, akkor létezhet piac kapitalizmus nélkül is. Például lehetnek olyan piacok, ahol a termelőeszközök az állam birtokában vannak: a vállalatok állami tulajdonban vannak, és az állam osztja el a forrásokat e vállalatok között, akár mint közvetlen beruházásokat, akár mint az állami bankok által nyújtott hiteleket. Ezt állami piacgazdaságnak nevezhetjük (bár vannak, akik „államkapitalizmusnak” hívják).

Vagy éppen olyan cégekre is épülhet egy piacgazdaság, amelyeket munkásaik és vásárlóik birtokolnak és irányítanak. Egy efféle szervezetekre épülő piacgazdaságot kooperatív piacgazdaságnak nevezhetünk. E két változattal szemben a kapitalista piacgazdaság megkülönböztető jegye, ahogy a tőketulajdonosok hatalmat gyakorolnak mind az egyes vállalatokon, mind az egész gazdasági rendszeren belül.

A kapitalizmussal való szembenállás alapjai

A kapitalizmus antikapitalistákat szül. Bizonyos időkben és helyeken a kapitalizmussal szembeni ellenállás koherens ideológiákban kristályosodik ki, amelyek szisztematikusan rámutatnak a problémák okaira, és világos útmutatásokat fogalmaznak meg a megoldásukra. Más körülmények között az antikapitalizmus olyan motivációk közé bújik, amelyeknek látszólag semmi közük a kapitalizmushoz, mint például azoknak a vallásos hiteknek, amelyek hatására az emberek elvetik a modernitást, és elszigetelődő közösségekben keresnek menedéket. Van, hogy az antikapitalizmus olyan munkásokat jelent, akik az üzemekben egyénileg igyekeznek ellenszegülni főnökeik követeléseinek. Máskor munkásszervezetekben manifesztálódik, amelyek kollektív harcot folytatnak a munkafeltételek javításáért. Ahol kapitalizmus van, mindig és mindenütt létezik az elégedetlenség és az ellenállás egyik vagy másik formája.

A kapitalizmusban és a kapitalizmus miatt folyó legkülönfélébb küzdelmekben kétféle általános motivációt találhatunk: az osztályérdekeket és a morális értékeket. Ellenezheted a kapitalizmust, mert a saját anyagi érdekeidet sérti, de azért is, mert olyan morális értékeket sért, amelyek fontosak a számodra.

Van egy plakát az 1970-es évek végéről, amin egy munkásnő támaszkodik egy kerítésnek. A felirata így szól: „Az osztálytudat az, ha felismered, melyik oldalán vagy a kerítésnek; az osztályelemzés az, ha rájössz, hogy kik vannak ott veled”. A kerítés metaforája úgy értelmezi a kapitalizmus konfliktusait, hogy azok az osztályérdekek konfliktusaiban gyökereznek. A kerítés két oldala az egymással szemben álló osztályérdekek mentén határozza meg, hogy ki a barát és ki az ellenség. Néhányan talán felülhetnek magára a kerítésre is, de végül nekik is dönteniük kell: „velünk, vagy ellenünk”. Némely történelmi helyzetben meglehetősen egyszerű felismerni azokat az érdekeket, amelyek mentén a kerítés húzódik. Szinte mindenki számára egyértelmű, hogy a polgárháború előtti Egyesült Államokban a rabszolgák számára a rabszolgaság rossz volt, ezért osztályérdekeik annak felszámolását követelték, míg a rabszolgatartók a rabszolgaság megtartásában voltak érdekeltek. Akadhattak olyan rabszolgatartók, akik ellentmondásosan viszonyultak a rabszolgatartáshoz – Thomas Jefferson például nyilvánvalóan közéjük tartozott –, de ezt nem osztályérdekeik okozták, hanem az érdekeik és bizonyos morális értékeik közötti feszültség.

A mai kapitalizmusban a dolog bonyolultabb, és nem ennyire egyszerű pontosan meghatározni, hogy milyen osztályérdekeket kellene megérteni a kapitalista viszonyok keretében. Természetesen vannak olyan rétegek, amelyek esetében világos, hogy milyen anyagi érdekek fűzik őket a kapitalizmushoz: a nagy vagyonok tulajdonosainak vagy a multinacionális cégek irányítóinak egyértelműen a kapitalizmus védelmezése az érdekük; a kiszipolyozott munkásoknak, az alulképzett kétkezi dolgozóknak, a prekariátusnak, a tartósan munkanélkülieknek érdekei a kapitalizmussal szemben állnak. De rengeteg más ember számára a viszonyok nem ennyire egyértelműek a kapitalista gazdaságokban. Így például a magasan képzett szakemberek, a menedzserek, és rengeteg önálló kisvállalkozó, ahogy én neveztem, ellentmondásos osztályhelyzetben vannak, igen összetett és sokszor ellentmondásos viszonyban állnak a kapitalizmussal.

Egy olyan világban, amelyben mindösszesen két osztály van a kerítés két oldalán, alighanem elegendő lenne az antikapitalizmust egyszerűen az osztályérdekekhez kötni. A klasszikus marxizmus alapvetően így fogta fel a kérdést: még ha az osztálystruktúrák összetettek is, hosszabb távon a kapitalizmus dinamikája arra mutat, hogy élesen szembe állítsa egymással a kapitalista és a kapitalizmusellenes érdekeket. Egy ilyen világban az osztálytudat főként azt jelenti, hogy az ember megérti, miként működnek a dolgok, és ez miként szolgálja egyes osztályok javát más osztályok kárára. Ha ezt a munkások felfogják – így az érvelés –, szembefordulnak a kapitalizmussal. Ez az egyik oka, hogy sok marxista úgy gondolta, a kapitalizmus szisztematikus kritikáját nem érdemes a társadalmi igazságosság vagy a morális hiányosságok területére is kiterjeszteni. Elegendő arra rámutatni, hogy a kapitalizmus sérti a tömegek érdekeit; nem szükséges azt is megmutatni, hogy igazságtalan. A munkásokat nem kell meggyőzni róla, hogy a kapitalizmus igazságtalan, vagy morális alapelveket sért; csupán azt kell igen meggyőzően kimutatni, hogy a kapitalizmus az őket – anyagi érdekeiket – érő súlyos sérelmek forrása, és ez ügyben valamit tenni kell.

Az efféle tisztán osztályérdek-alapú kapitalizmusellenes érvelés nem elegendő a 21. században, sőt alighanem sosem volt teljesen adekvát, három oknál fogva.

Először is, az osztályérdekek összetettsége miatt mindig rengeteg olyan ember lesz, akiket érdekeik nem osztanak be egyértelműen a kerítés egyik vagy másik oldalára. Hogy ők mennyire hajlandóak antikapitalista kezdeményezések mögé állni, részben attól függ, hogy milyen másféle értékek kerülnek veszélybe. Mivel támogatásuk igen fontos bármiféle működőképes stratégiához, amely a kapitalizmust kívánja meghaladni, elengedhetetlen, nem csupán az osztályérdekek, de -értékek mentén is kialakuljon az együttműködés.

Másodszor, a valóságban a legtöbb embert legalább részben morális problémák is motiválnak, nem kizárólag gyakorlati vagy anyagi érdekek. Még azok számára is igen fontosak lehetnek a morális kérdések, akiknél egyértelmű, hogy osztályérdekeik mit diktálnak. Az emberek sokszor cselekednek osztályérdekeiktől eltérően, és nem azért, mert nem ismerik fel azokat, hanem mert más értékek fontosabbak számukra. Erre az egyik legismertebb történelmi példa Marx legközelebbi szövetségese, Friedrich Engels, aki egy vagyonos kapitalista gyártulajdonos fiaként is minden erejével a kapitalizmussal szembeni politikai mozgalmakat támogatta. A 19. században a rabszolgaság északi ellenzői nem osztályérdekeik miatt ellenezték azt, hanem mert úgy gondolták, hogy a rabszolgaság rossz. De az értékalapú motivációk még olyan emberek esetében is fontosak a társadalmi változásért folytatott harc melletti elköteleződésükben, akik számára az antikapitalizmus egybevág az osztályérdekeikkel.

Végül, az értékek tisztázása alapvető fontosságú ahhoz, hogy vonzó alternatívákat nyújthassunk a kapitalizmussal szemben. Nem elegendő azt felmérni, hogy mi a rossz a kapitalizmusban, azt is meg kell mutatni, hogy az alternatíváiban mi a kedvező. És amennyiben oda jutunk, hogy felépíthetjük az alternatívát, biztos ismérvekre van szükségünk, hogy mennyiben fedi le ezeket az értékeket.

Vagyis, miközben természetesen létfontosságú, hogy azonosítsuk azokat a sajátos módokat, ahogy a kapitalizmus emberek adott kategóriáinak az anyagi érdekeit sérti, azokat az értékeket is meg kell határozni, amelyeket szeretnénk, ha a gazdaság működése megerősítene. E fejezet a továbbiakban az antikapitalizmus morális alapjainak értékeit tárgyalja, és igyekszik jobb alternatívát mutatni.

Három értékcsoport kap központi szerepet a kapitalizmus morális kritikájában: az egyenlőség/méltányosság, a demokrácia/szabadság, és a közösség/szolidaritás. Mindháromnak igen hosszú előtörténete van a társadalmi küzdelmekben, legalább a francia forradalomban meghirdetett liberté, egalité, fraternité eszményeire vezethetők vissza. Persze ezeknek az értékeknek a jelentése körül is parázs viták folynak. Igen kevesen mondják azt magukról, hogy ellene vannak a demokráciának vagy a szabadságnak, vagy éppen az egyenlőség bizonyos értelmezéseinek, ám éles nézetkülönbségek mutatkoznak abban, hogy miféle valós tartalmakkal kellene ezeket a fogalmakat megtölteni. Az efféle viták igen sok elfoglaltságot nyújtanak a politikafilozófusoknak. Nem célom itt e viták ismertetése. Inkább felmérem azokat az értékeket, amelyek egyértelműsítik a kapitalizmus kritikáját.

Egyenlőség/méltányosság

Az egyenlőség koncepciója központi szerepet kap szinte minden olyan nézetben, ami a társadalmi igazságot célozza. Még az igazságossággal kapcsolatos libertariánus nézetek is, amelyek a magántulajdonhoz való jogot hangsúlyozzák, kiállnak a törvények előtti egyenlőségért. Az amerikai Függetlenségi nyilatkozat kinyilvánítja, hogy „Magától értetődőnek tartjuk azokat az igazságokat, hogy minden ember egyenlőként teremtetett, az embert teremtője olyan elidegeníthetetlen jogokkal ruházta fel, amelyekről le nem mondhat, s ezek közé a jogok közé tartozik a jog az Élethez és a Szabadsághoz, valamint a jog a Boldogságra való törekvésre.” Az esélyek egyenlőségének gondolatával a legtöbb amerikai egyetért; így a legtöbben úgy vélik, hogy van valami igazságtalan abban, ha egy szegény körülmények közé születő gyerek kevesebb esélyt kap annál, aki gazdag családba született, még ha úgy érzik is, hogy nem sok mindent lehet kezdeni ezzel a problémával.

Vagyis a legtöbben a mai kapitalista társadalmakban is hisznek valamiféle egyenlőségben. Ám az egyenlőség ideáljának tartalmáról már igencsak megoszlanak a vélemények. A 20. század utolsó évtizedeiben ezek a véleménykülönbségek heves vitákat eredményeztek a politikafilozófusok között, amit a „Minek az egyenlősége?” vitának szoktak nevezni. Az esélyegyenlőség lenne az egalitárius ideál? Ha így van, akkor milyen esélyekről van szó? Vagy a forrásokhoz való hozzáférés egyenlősége az egalitárius ideál? Az egyenlő lehetőségek? A jólét, vagy a jóllét egyenlősége? Én azt javaslom, a következőképpen gondolkodjunk az egyenlőségről mint értékről:

Egy igazságos társadalomban minden embernek általában véve egyenlő mértékben kell hozzáférnie azon anyagi és társadalmi eszközökhöz, amelyek lehetővé teszik számára, hogy teljes életet éljen.

Sok minden van ebben a megállapításban. Szedjük most elemeire.

Először is, az egalitárius alapelv ott jelenik meg, hogy „általában véve egyenlő mértékben kell hozzáférni” valamihez. Ez némileg különbözik az esélyek egyenlőségétől. Esélyegyenlőséget például akár egy lottósorsolás is jelenthet, ám az aligha lehet annak az eszköze, hogy az emberek képesek legyenek teljes életet élni. Az esélyek egyenlősége azt is sugallja, hogy a legfontosabb dolog az, amit néha a „startvonal egyenlőségének” neveznek: amíg mindenki egyenlő esélyekkel indul, addig, ha valaki nem tud élni azokkal, magára vessen. Ez az ő hibája, nincs miért panaszkodnia. Az „egyenlő hozzáférés” sokkal bőkezűbb, nagylelkűbb módon tekint az emberi körülményekre. Ráadásul szociológiai és pszichológiai értelemben is reálisabb. Az emberek mindenfélét elszúrnak; a tinédzserek sokszor megfontolatlan, buta döntéseket hoznak; a véletlen és a szerencse mindenki életében hozhat óriási kedvező vagy épp kedvezőtlen fordulatokat. Kemény munkával az ember akár komoly akadályokat is legyőzhet, de úgy is elérhet nagy dolgokat, hogy sikerét nagyrészt a szerencséjének köszönheti. Lényegében nem lehet világosan megmondani, hogy valaki miért felelős az életében, és miért nem. Az elképzelés, miszerint egy igazságos társadalomban az embereknek egész életükben – a lehető legnagyobb mértékben – egyenlő hozzáférést kell biztosítani a kiteljesedett léthez, figyelembe veszi a fenti szociológiai és pszichológiai tényeket. Az esélyegyenlőség ettől még természetesen értékes gondolat marad, de az egyenlő hozzáférés szociológiailag többet segít az egalitárius ideál megértésében.

Akkor most nézzük azt, hogy „teljes”. Filozófusok és hétköznapi emberek egyaránt számtalanféleképpen gondolkodnak arról, hogy mit jelent, ha valakinek jó élete van. Az egyik mérce a boldogság. A legtöbben általában azt mondják, hogy jobb az élete annak, aki inkább boldog, mint boldogtalan, és jobbak azok az intézmények is, amelyek inkább elősegítik, mint gátolják a boldogságot. A boldogságra való törekvés fontosságáról tanúskodik, hogy azt még az amerikai Függetlenségi nyilatkozatba is belevették. Az értelmes vagy kielégítő élet is gyakori megfogalmazás. Némely filozófus jólétről vagy jóllétről beszél. Mindezek az ideálok egymásba kapcsolódnak. Hiszen nehéz elképzelni, hogy valaki igazán boldog, miközben életét értelmetlennek érzi.

Az ember életének teljességét abban az átfogó értelemben használom, hogy valaki jó életet él. Egy kiteljesedett életben az ember képes úgy alakítani adottságait és képességeit, hogy életcéljait elérje, vagyis egyfajta általános értelemben képes realizálni lehetőségeit és várakozásait. Ezt egyszerű megérteni, ha egy ember egészségére, testi állapotára gondolunk: a teljes élet többet jelent, mint a betegségek puszta hiányát; a testi vitalitás egy olyan pozitív érzetét is magába foglalja, amely lehetővé teszi, hogy az illető energikusan mozogjon a világban. Hasonlóképpen, ha az élet más aspektusait nézzük, a teljesség az ember képességeinek pozitív, markáns realizálását jelenti, nem csupán a komolyabb hiányosságok puszta hiányát.

Gyanítom, gyakorlatilag nem sokat számít, hogy egy igazságos társadalomra gondolva a boldogságra, a jóllétre, az értelmes, vagy a kielégítő életre, illetve a teljességre fókuszálunk-e. Mindezek szorosan összefüggenek, és ha bármelyik hozzáférhetőbbé válik, az az összes többire is jótékony hatással lesz.

Az egyenlőség ideálja nem állítja, hogy egy igazságos társadalomban minden egyes ember valóban egyenlően kiteljesedett életet fog élni. Azt mondja ki, hogy mindenki egyenlően hozzáférhet minden olyan társadalmi és anyagi eszközhöz, amelyek egy teljes élethez szükségesek. Ha egy igazságos társadalomban valaki nem tud kiteljesedni, nem panaszkodhat arra, hogy a társadalmi intézmények és struktúrák megakadályozták, hogy hozzáférjenek azokhoz az anyagi és társadalmi feltételekhez, amelyekre ehhez szükségük lett volna.

A teljes élethez szükséges anyagi eszközök helyben és időben természetesen óriási különbségeket mutathatnak, de általában véve magukba foglalják többek között a megfelelő táplálkozást, lakhelyet, ruházkodást, mobilitást, a pihenést és kikapcsolódást, az egészségügyi ellátást és az oktatást. Egy piacgazdaságban ez azt feltételezi, hogy az emberek elegendő jövedelemmel rendelkeznek ezek közül soknak a megvásárlásához. Ez nem jelenti azt, hogy mindenkinek egyenlő jövedelme kell hogy legyen. Az emberek szükségletei a legkülönfélébb okokból különbözhetnek, és ezért a teljes élethez szükséges anyagi eszközökhöz való egyenlő hozzáférés nem zárja ki a jövedelmek különbözőségét. Ezért van, hogy az elosztás klasszikus szocialista alapelve arról beszél, hogy „mindenkinek a szükségletei szerint”, és nem arról, hogy „mindenkinek egyenlően”.

A teljes élethez szükséges társadalmi eszközök összetettebbek az anyagi eszközöknél, és akárhogy is próbálnánk felsorolni őket, biztos akadnának a listán ellentmondásos elemek. Legalább a következők ide tartoznak: értelmes, kielégítő tevékenységek, jellemzően ahhoz kapcsolódóan, amit általában „munkának” nevezünk; magánélet és társadalmi kapcsolatok; autonómia, vagyis hogy az ember valódi befolyással lehessen a saját életére; és a társadalom tisztelete, amit egyes filozófusok társadalmi elfogadásnak neveznek. A fajhoz, genderhez, szexualitáshoz, külsőhöz, valláshoz, nyelvhez, etnikumhoz, vagy az emberek más észrevehető jellemzőihez kapcsolódó stigmák önmagukban is a teljes élet akadályai, arról nem is beszélve, hogy valószínűleg a kiteljesedéshez szükséges anyagi eszközök elérését is megnehezítik.

A méltányosság igen fontos egalitárius alapelv. Leszögezi, hogy egy igazságos társadalomban mindenkinek egyenlő hozzáférést kell nyújtani, nem csupán emberek bizonyos csoportjainak. A teljes élethez való hozzáférés bármely egyenlőtlensége, legyen az faji, gender-, vagy osztályalapú, egészségi, vallási vagy etnikai gyökerű igazságtalanság. De mi van akkor a nemzettel, vagy az állampolgársággal? Vajon a „társadalom” szó „nemzetállamot” jelent-e, vagy az emberek közötti kooperáció és interakciók társadalmi rendszerét? Egy globalizált gazdaságban meglehetősen ellentmondásossá vált „egyes” társadalmakról beszélni. Vajon az egész világ az, amely az alapelvnek megfelelő „társadalmat” jelenti? Erre nem könnyű válaszolni, de az egyenlőség és a méltányosság értékei legtisztább formájukban mindenkire kiterjednek, függetlenül attól, hogy hol született, vagy éppen hol él; igazságtalan, hogy egyes emberek, pusztán mert véletlenül egy-egy határvonal rosszabb oldalára születtek, drasztikusan kevésbé férhessenek hozzá a teljes élet feltételeihez. Ez pedig az egyenlőség/méltányosság értékeinek szempontjából azt jelenti, hogy az emberek szabadon mehessenek, ahová akarnak, és az igazságosság elveit világméretekben kell alkalmazni. Ám ez nem ad gyakorlati választ arra, hogy mit lehet – ha lehet egyáltalán – kezdeni az efféle igazságtalanságokkal. Meglehet, az állampolgárság és a határok okozta igazságtalanságokat nem lehetséges a gyakorlatban orvosolni, egyrészt, mert túl nagyok a politikai akadályok, másrészt, mert a határok megszüntetése talán olyan negatív mellékhatásokkal járna, amelyek más fontos értékeket csorbítanának. Mindazonáltal az, hogy ezt a problémát nem tudjuk megoldani, nem jelenti azt, hogy az egyenlőség/méltányosság értékrendszerében az egyenlő hozzáférés állampolgári korlátai igazságosak lennének.

Végül még egy kérdés, ami az egyenlőség/méltányosság értékeihez kapcsolódik: ezek viszonya a természeti környezethez. Itt két, egymáshoz kapcsolódó téma merül fel. Az első arról szól, amit mostanában „környezeti igazságosságnak” nevezünk – azokat a mintákat, amelyek szerint a környezet károsítása miatt kialakuló problémák egy társadalmon belül eloszlanak. Az egyenlőség/méltányosság értékrendje szerint igazságtalan, hogy a mérgező hulladékok, a légszennyezés és más környezeti ártalmak egészségügyi hatásai aránytalan mértékben a szegényebbekre és a kisebbségi közösségekre terhelődnek. Ugyanilyen igazságtalan, hogy a globális felmelegedés negatív hatásai a szegényebb országokra koncentrálódnak, és az egészet még igazságtalanabbá teszi, hogy a globális felmelegedéshez vezető szén-dioxid-kibocsátásért nagy részben a fejlett országok a felelősek. Ebben az értelemben a környezeti igazságosság a teljes élethez szükséges anyagi eszközökhöz való egyenlő hozzáférés egy újabb fontos dimenzióját jelenti.

A második probléma az, hogy miként kapcsolódnak a jelenlegi folyamatok a jövőbeni környezeti viszonyokhoz. Vajon különleges figyelmet kell-e fordítanunk arra, hogy a jövő nemzedékek milyen környezeti viszonyokhoz férhetnek majd hozzá, hogy teljes életet élhessenek? Vagy a méltányosság elve szigorúan csak arra vonatkozik, hogy a világon ma élő emberek között miként oszlanak meg a hozzáférés lehetőségei? A globális felmelegedés idején ez igen szembeszökő kérdés, hiszen annak negatív következményei hatással lesznek a jövő nemzedékekre. Ezt a jövőre fókuszáló kérdést tekinthetjük úgy, mint a nemzedékeken átívelő igazságosság problémáját:

A jövő nemzedékeknek legalább olyan szinten hozzá kell férniük a teljes élethez szükséges társadalmi és anyagi eszközökhöz, mint a jelenleg élőknek.

Ez a környezeti fenntarthatóság legegyértelműbb morális problémája: elsődlegesen azért kell a környezet károsításának hosszabb távú hatásaival foglalkozni, mert azok a jövőben is akadályai lehetnek az emberi kiteljesedésnek. Ez pedig igazságtalanság a jövő generációkkal szemben.