Földes György

Magyarország,
Románia
és a nemzeti kérdés
1956–1989

Megjelent az Oktatási és Kulturális Minisztérium a Média Magnet Médiaügynökség és a Politikatörténeti Alapítvány támogatásával

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

A borítón: A Varsói Szerződés tagállamainak csúcstalálkozóján, 1986. június 10–11. A képen N. Ceauşescu, Kádár J., W. Jaruzelski, M. Gorbacsov (háttal) és E. Honecker
Fotó: Rédei Ferenc

Az Életrajzi jegyzetek
Dorkó Szabolcs munkája

Első kiadás: 2007
© Földes György

Elektronikus kiadás, 2023
ISBN 978 963 338 271 4

Napvilág Kiadó, Budapest
www.napvilagkiado.eu

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Történeti előzmények

I. fejezet
Két ország – két nemzetépítési stratégia (1957–1964)

1. A két nemzeti ideológia 1956 után

2. A „hála” évei: 1957–1958

3. Fordulat a román nemzetiségi politikában

4. A „külön út” felé tartó Románia és Magyarország

II. fejezet
Nemzet és nemzetköziség (1964–1968)

1. A konfliktus első szakasza – avagy a nemzeti érdek és az internacionalizmus két értelmezése

2. Nyílt külpolitikai konfliktus – a határon túli magyarság helyzete belpolitikai kérdéssé válik

3. Erősödő nemzeti tudatok – összeegyeztethetetlen álláspont a nemzetiségi kérdésben

III. fejezet
Tekintet a nemzetiségekre – „Nemzetiségükre való tekintet nélkül”

1. Előtérbe kerül a nemzetiségi kérdés

2. Szocialista internacionalizmus kontra román nemzeti önállóság

3. Távolodás? Közeledés?

4. Óvatosság

5. Kemény összecsapás

6. A bukaresti út: egy lépéssel se előre

IV. fejezet
A román nacionalizmus, a neosztálinizmus és az újraépülő magyar nemzettudat az 1970-es évek közepén

1. Figyelmeztető jelek és üzenetek

2. Az „előrelopakodó” nemzeti-nemzetiségi kérdés

3. A szocialista nemzet és a nemzetiségi kérdés

4. Az európai biztonság és a magyar–román viszony

5. Románia és a szocialista országok az 1970-es évek közepén

6. Erősödő román nacionalizmus – magyar válasz

7. Debrecen–Nagyvárad

V. fejezet
Román nemzetiségpolitikai hátraarc és a konfliktus állandósulása

1. Az érem másik oldala: a szereplők 1977-ben

2. Illyés és Kádár – az erdélyi magyar értelmiség és Ceauşescu

3. 1978 vége: román aktivitás, román ünnep

4. „A romlás virágai”

5. „Történelmi” nemzetvédelem – szemben az internacionalista nemzetiségvédelemmel

6. A lengyel válság hatása a magyar–román viszonyra

VI. fejezet
Küzdelem – cél nélkül

1. Hiábavaló magyar önmérséklet és a történelempolitika

2. Ellenpontok

3. Új helyzet – több és aktívabb szereplő

4. Az MSZMP fellépése a nacionalizmussal szemben – új ajánlat a két ország viszonyának rendezésére

5. A Csoóri–Hajdú „vita”

6. A két ország viszonyának további romlása és külpolitikájuk aktivizálódása

7. A magyar külpolitika útkeresése és a népi-nemzeti irányzat

8. Magyar „araszolás” – román aktivitás 1984 végén

9. Magyar tudományos összefoglaló a nemzetiségi kérdésről

10. A pártkongresszus és a monori tanácskozás a határon túli magyarságról

11. A béke vége

VII. fejezet
A nyílt konfliktus

1. Kereszttűzben a magyar politika

2. Csata „Erdély” miatt – nemzetközi színtéren is

3. Szaporodó belső gondok itt és ott

4. Egységes nemzetállam versus kultúrnemzet

5. Az új nemzetpolitika fogadtatása

6. Hidegháború két szomszéd ország között

7. Arad

8. Arad után

VIII. fejezet
Válságban is egymás ellen

1. Küzdelem a nemzetközi támogatásért

2. Egymás lábán taposva

3. A két szükséges rossz

4. Menekültek, falurombolás és a magyar külpolitika

5. A román politika hazai és nemzetközi környezete 1989 első hónapjaiban

6. Románia „segíteni akar”

7. Fenyegetés és fenyegetettség

8. Ceauşescu bukása és az erdélyi magyarság

1989: A kétféle rendszerváltás és a két nemzet (Zárszó helyett)

Jegyzetek

Források és irodalom

Rövidítések

Életrajzi jegyzetek

Névmutató

Történeti előzmények

Két szomszédos nép, két nemzet, két ország, két állam Európa középső és délkeleti részének találkozásánál: magyarok, románok ezer éve egymás mellett, néha együtt, többször egymás ellen. Közös ellenségek, de ritka összefogás, hasonló sors – sorsközösség nélkül. Több párhuzam, kevesebb hasonlóság, netán azonosság a két nép történelmében. Különböző nemzeti karakterek, hitek, a nyugatias és keleties hatások eltérő arányú hatása a nemzeti kultúrákra. Idővel erősödő konfliktusok, a 19. század közepétől egyre inkább egymásnak feszülő nemzeti ambíciók. A térségi szupremácia megerősítésére, megőrzésére tett kísérlet a magyar oldalon, az egyenjogúság megszerzésére, majd a modern nemzetállam megteremtésére, a nemzet egyesítésére törekvés román részről. Ez a két egymással ellentétes célmegjelölés határozta meg a két ország szerepvállalását az I. világháborúban is. Románia, higgadtan felmérve az esélyeket, az antanthoz csatlakozva hadat üzent a központi hatalmaknak. Szövetségesei megnyerték a háborút, és lehetővé tették számára nemzeti céljai elérését.

1918–1919: az összeomló impérium romjai alól menteni a menthetőt. Ez volt az akkor egymást a hatalomban gyorsan váltó magyar politikai irányzatok kötelező feladata, míg a román politikai erők, ráérezve a lehetőségre, igyekeztek megszerezni, ami megszerezhető. Ebben segítette őket a győztes nagyhatalmak azon törekvése, hogy ellenfeleiket megfosszák a reváns lehetőségétől. Ezért az antant államai nemcsak a vesztes országok katonai erejét igyekeztek korlátozni, gazdaságukat jóvátétel-fizetéssel hosszabb időre megterhelni, hanem területüket, lakosságuk számát is csökkenteni akarták. Része volt ennek a politikának az a törekvés is, hogy az új államok között ne jöjjön létre a győztes hatalmak ellen irányuló szövetség, regionális szerveződés, és egyik új állam se kerülhessen olyan középponti helyzetbe, amelynek révén egy esetleges gazdasági, politikai, katonai együttműködés szervezőerejévé válhatna. Ehhez a fő követelményhez képest alárendelt, de valóságos elvárás volt a béke megőrzése a térségben. El kellett kerülni, hogy a térség új államai megkérdőjelezhessék az új realitásokat, és azonnal nyílt területi (nemzeti) konfliktusba keveredjenek egymással. Mindez elsősorban a vesztes, a jövő felé vezető utat forradalmakkal kereső és ezért a status quóra kétszeresen is veszélyes Magyarország ellen szólt. Az ellenforradalom győzelemhez segítése román részről megoldotta az egyik feladatot: az „osztálybéke” helyreállítását, a stabilitást, a hatalmat, a nagyhatalmi érdekeket fenyegető forradalmi hullám terjedésének megállítását a térségben. Ez azonban egyrészt azzal járt, hogy a régi politikai-gazdasági elit és a „történelmi középosztály” uralma állt helyre az országban, a nacionalista konzervatívok szilárdíthatták meg hatalmukat. Másrészt viszont megnehezült a másik feladat, az országok közötti béke szavatolása. Éppen mert a területe nagy részének, saját etnikuma jelentős hányadának elvesztésébe belenyugodni nem tudó Magyarországon ettől kezdve a revízió nemcsak külpolitikai kulcskérdéssé, hanem belpolitikai szükségletté is vált.

Kezdetben a vezető román politikai erők céljuk érdekében készséget mutattak a wilsoni elvek és a nemzeti kisebbségek jogainak elfogadására, amikor az Erdély Romániához csatlakozását kimondó gyulafehérvári nyilatkozatban hitet tettek a nemzeti identitást szavatoló intézmények és jogok mellett, majd részt vállaltak a Tanácsköztársaság leverésében. Így lehetővé vált számukra a nemzetegyesítés égisze alatt a szorosan vett Erdélynél nagyobb terület megszerzése, magyar többségű területek bekebelezése is.1

Trianon hosszú, ma is látható árnyékot vetett a két ország és a két nemzet viszonyára. Hiába hivatkozott a magyar politika a történelmi jogcímre, hiába beszélt a győztesek önkényéről, az aránytalanul nagy büntetésről. Nem sikerült elfogadtatniuk a magyar vezetőknek azt a tételt sem, miszerint ha igaz, hogy Erdély sajátos, soknemzetiségű történeti-politikai táj, akkor jogos az a kérés, amely megkülönböztetett bánásmódot követel lakosai számára. A győztesek nem voltak hajlandók az új országhatárok megállapításánál kellő teret engedni az etnikai szempontnak. Ez azt jelentette, hogy a szülőföldjén élő magyarság harmada az anyaország határain kívülre került, pontosabban azokon kívül rekedt.

Ehhez képest az új Magyarország a korábbinál jóval kisebb területen, etnikailag a Monarchia utódállamai között az egységesebbekhez tartozott. Ez egyszerűbbé tette belső helyzetét, ami azonban – mint később kiderült – nem járt külpolitikai haszonnal, mert a saját területén élő nemzetiségeket nem tekinthette alkuban felhasználható tényezőnek.

Románia, ha szerzett is néhány ellenséget: Magyarországot, Bulgáriát, a Szovjetuniót, jól, sőt a reméltnél is jobban jött ki az I. világháborúból és az azt követő rendezésből. Közeledett Európához és – méretei okán – a középhatalommá válás lehetőségéhez. E cél elérésére már azért is szüksége volt, mert képesnek kellett lennie arra, hogy megvédje önmagát és szerzeményeit, Észak-Dobrudzsát, Besszarábiát és leginkább Erdélyt, az annak elvesztésébe vélhetően bele nem nyugvó Magyarországtól; azt a területét, amelyet más, a románokkal lényegében együtt azonos nagyságrendet képviselő magyar, német és kisebb számban délszláv nemzetiségek laktak. A győztesektől kapott támogatás ellenére nem tűnt egyszerű feladatnak az elért nagy siker konszolidálása. Számolnia kellett a nemzetközi körülményekkel: a nagyhatalmak a békeszerződésben Romániát is kötelezték a nemzeti kisebbségek jogainak tiszteletben tartására. Nehézséget jelentett természetesen az is, hogy az erdélyi magyarság nehezen viselte társadalmi-politikai státusának megrendülését. Nem volt könnyű feldolgozni az uralkodó nemzetből a kisebbségi sorsba zuhanás élményét, különösen nem a magát a reváns, az irredentizmus mellett elkötelezett anyaországgal a háttérben.

Mindenesetre Románia a békeszerződés aláírásával garanciát adott a nemzetiségi jogok gyakorlására. Azonban hasonlóan ahhoz, ahogy az új időszak kulcsfigurája, Bethlen István tette Magyarországon, a román közélet legbefolyásosabb politikusa, Ion Brătianu sem vállalt személyes kötelezettséget, közvetlen felelősséget a békeszerződésben vállaltakért. Ez mutatta, milyen akadályok tornyosulnak a román politikában a konszolidálás egyik lehetséges megoldása előtt.

Az 1920-as évek elején a román politika válaszúthoz érkezett. Az egyik lehetőség az volt, hogy Bukarest tiszteletben tartja a történelmileg kialakult helyzetet Erdélyben, megelégszik a főhatalom kiterjesztésével, nem rendezi át etnikai alapokon a gazdasági és társadalmi erőviszonyokat. Szuverenitásának tudatában és birtokában a román állam nem a nemzetiségek asszimilációjára, hanem integrálására törekszik. Ehhez kapcsolódva elismeri a magyarok, szászok politikai érdekképviseleteit, és megteremti a kulturális autonómia feltételeit. A főhatalom nem vár el többet az állampolgári lojalitásnál, a többit az időre, a dolgok természetes menetére bízza. Kétségtelen, hogy nem ez a variáns volt az ez idő tájt általános gyakorlat a világban a nemzetiségi kérdés kezelésében. Sőt. Ráadásul ettől a különben joggal elvárt és hivatalosan is deklarált, „megértő” nemzetiségi politikától sem várhatta a román politikai elit a feszültség megszűnését közte és a magyar elit között, sem a revíziós törekvés feladását. A korrekt nemzetiségi politika nem ígérte Bukarest számára a dolgok visszafordíthatatlanná tételét, az általa elképzelt egységes nemzetállam örökkévalóságát. Ahhoz erősebbnek kellett maradnia, több és nagyobb szövetségessel kellett rendelkeznie az ellenfélnél.

Igazi megoldást a román nacionalisták szerint csak a hosszabb időtáv hozhatott, amely módot ad magának a végső hivatkozási alapnak, a nemzetiségek nagy számarányának és koncentrációjának a megszüntetésére, vagyis Erdély etnikai viszonyainak további átrendezésére a román lakosság javára.

A cél érdekében az 1923-as új alkotmány egységes nemzetállamként határozta meg Romániát. Az egy nemzet akkor nem valóság volt, hanem csupán óhaj, amely a francia nemzetépítési folyamat megvalósításának szándékát tükrözte. Ez volt a másik lehetőség. A nemzetiségek jövőjét illetően ez a megoldás integráció helyett az asszimilációt feltételezte, pontosabban: tartalmazta. Ily módon világossá vált a stratégiai cél és megfogalmazhatók lettek a taktikai elgondolások is. Amíg azonban e távlati cél alapján az alkotmányt a többség könnyen módosíthatta, az erőszakos asszimilációt nyíltan vállalt politikai programmá már nem tehette. Mások voltak már az idők és mások a körülmények. Így azután ez a lehetőség sem ígért könnyű sikert, egyszerű megoldást.

Az egységes nemzet építésének szándéka az egyik oldalon, az elvesztett terület legalább magyar etnikum által lakott részének visszaszerzési vágya a másikon. Két egymást erősítő, a másik irreális vagy jogtalan törekvései által önmaga visszaigazolását érzékelő politika circulus vitiosusa jött létre, amely politikai-erkölcsi értelemben egyre mélyebbre süllyesztette a két országot az I. világháború után. Az ördögi kör mindkét országot a szakadék, a következő háború felé taszította, amit azonban – szemben azzal, ami logikus lett volna – nem egymással vívtak, hanem egymás mellett, szövetségben a német fasizmussal. Természetesen ebben nem csak a külső körülményeknek, a nemzetközi erőviszonyoknak való alávetettség játszott szerepet. Nem csak a kölcsönös félelmek és az egymással ellentétes nemzeti célok tartották fogságban a két országot. Nagy jelentősége volt a belpolitikai élet alakulásának is, amelyben a hatalmat birtokló pártok a modernizációs és demokratikus követelményeket alárendelték a „nagy” nemzeti célnak. Eközben a gazdasági és társadalmi problémák jórészt megoldatlanok maradtak, ami a nacionalizmust a nemzeti egység megőrzésének eszközévé avatta. Ezzel belül is kialakult egy rossz kör. Németország példát látszott mutatni arra, miként is lehet az erős államot és a kapitalizmust összeházasítani, és hogyan lehetséges gazdasági nehézségekből a politika révén, a nemzeti célok egyedüli prioritássá tételével kitörni. Mindkét országban jócskán akadtak, akik nem bíztak a demokratikus játékszabályokban, nem hittek a piac csodatévő erejében, és az erős államban látták a megoldást; olyan államban, amely az erőkoncentráció segítségével cselekvőképessé teszi a nemzetet.

Az 1920-as–1930-as években a két ország viszonya erősen emlékeztetett az egymással perben-haragban álló szomszédokéra, akik, ha a háziúr kettesben hagyja őket, azonnal verekedni kezdenek. Jött egy mindkettőjüknél erősebb harmadik, bár kicsit távolabbi szomszéd, hogy igazságot tegyen. Romániának le kellett nyelnie a második bécsi döntés keserű piruláját: Észak-Erdély, Székelyföld visszakerült Magyarországhoz. Mindkettőjüknek nagy árat kellett fizetniük a német közvetítésért: a Szovjetunió megtámadásával be kellett lépniük a világháborúba. Magyarország azonnal követte Romániát, nehogy lemaradjon valamiről, nehogy Bukarest kedvezőbb megítélésben részesüljön a majdani győztes részéről. Románia – szemben Magyarországgal – legalább meg tudott fogalmazni hadicélt a maga számára: az 1940-ben elvesztett Besszarábiát akarta visszaszerezni, ami gyógyírt jelentett volna Erdély egy részének elvesztéséért.

A győztes azonban más lett. Így nem a zsákmányon osztozkodás, hanem a büntetés elkerülése, a saját kincs védelme került a két ország vezetőinek, politikai tényezőinek látókörébe. A következtetések levonása, a belső fordulat végrehajtása Romániának sikerült jobban. Ebben az országban 1944-ben a jobboldal vezető köreiben többen voltak, akik belátták: a vereség elkerülhetetlen. Sokan felismerték a radikális változtatás szükségességét, és képesek voltak helyzetbe hozni azokat a baloldali és polgári, paraszti erőket, amelyek hitelesíthették a száznyolcvan fokos fordulatot. Tették ezt a helyzet reális megítélése alapján és nemzeti felelősségük tudatában. A baloldali és polgári pártok, a józan ítéletű politikusok és katonai vezetők pedig élni tudtak a kínálkozó alkalommal. Másként alakult a helyzet Magyarországon: késői és sikertelen kiugrási kísérlet, az államvezetés teljes csődje. A csőcselék került hatalomra. Menekülés és kihátrálás helyett további bűnök sora és az értük járó büntetőpontok begyűjtése következett.

A II. világháború után a győztesek visszaállították a trianoni határokat, de minden másnak változnia kellett. A térség másik nagyhatalom befolyási övezetébe került. Alapvető társadalmi-gazdasági és politikai átrendeződés zajlott le a kelet-középeurópai országokban. Változniuk kellett a nemzeti stratégiáknak is. A fasizmus után már nem lehetett a korábbi módon nacionalistának lenni. Európában többé nem lehetett más országok területére aspirálni, nemzeti összefogást hirdetni, nemzetközi szövetséget szervezni más országok legyőzése érdekében. Más lett az ideológiai felállás is, amennyiben a térség országainak egy részében a konzervatív jobboldal is kompromittálta magát. A történelem menete megkérdőjelezte a nacionalizmus kizárólagos és minden más ideológiai elköteleződést háttérbe szorító felsőbbrendűségét, hiszen a szélsőjobboldal éppen a nemzeti eszme kizárólagossá tételének jegyében erősödhetett meg. A jobboldali, majd még jobbra tolódó kormányzatok éppen a leszűkített nemzeti céloktól, a baloldal- és a liberalizmusellenességtől elvakulva alakítottak ki együttműködést a fasizmussal, kötöttek szövetséget Németországgal.

Ezekben az országokban a baloldal és ezen belül a kommunista párt a II. világháború alatt mint a nemzeti függetlenség és a nemzet valóságos érdekeinek védelmezője igyekezett fellépni. Ily módon alapját látszott veszteni a vele szembeni korábbi vád: közömbös a nemzeti problémák iránt. A háború befejeződése után, a nemzeti elkötelezettség jegyében a magyar kommunista párt jelentős erőfeszítéseket tett a Szovjetunió és a többi szövetséges nagyhatalom meggyőzéséért: az etnikai szempontot figyelembe véve véglegesítsék a határokat. A román kommunisták ugyanakkor minden tőlük telhetőt elkövettek „hajdani” határaik védelme érdekében. Nemzetvédő alapállást foglaltak el, de egyúttal kötelezettséget vállaltak a nemzetiségi jogok tiszteletben tartására.

Az 1917 utáni kommunista világmozgalom azt vallotta: a nemzeti kérdés csak internacionalista alapállásból oldható meg. 1945–1946-ban a román kommunisták igyekeztek elhitetni: az erdélyi magyarság Romániában mindent megkaphat, ami nemzeti identitásának és kultúrájának megőrzéséhez szükséges.

Az adott történelmi helyzetben abban hinni, hogy új fejezet kezdődik a népek, a nemzetek kapcsolatában, egyáltalán nem tűnt utópiának. Azok között a nemzetközi, gazdasági, társadalmi és kulturális viszonyok között, amelyek a világháború befejeződése után kialakultak, nem tűnt szemfényvesztésnek, ha valaki a kiegyezést, a szabadságjogok elismerését, a megbékélést és más népek tiszteletben tartását ígéri. Nem volt feltételezhető, hogy a román baloldal stratégiai célja ugyanannak az egységes román nemzetállamnak a megteremtése lenne, mint a konzervatív-liberális áramlatnak. Ezek a kommunisták üldözöttként Romániáról mint soknemzetiségű államról beszéltek a két világháború között. A román szociáldemokraták, akik persze joggal aggódtak a szovjet dominancia miatt, a Duna-táji népek együttműködésének gondolatvilágához vonzódtak. Mindkét párt tisztában volt Erdély nemzeti, történelmi sajátosságaival, és mindkét párt sokat köszönhetett a nemzetiségeknek. Innen származott a román és romániai baloldaliak sokasága, akik közül sokan lettek mozgalmuk és az antifasiszta nemzeti összefogás meghatározó személyiségei.

Nem kevés magyar baloldali hitt abban, hogy szocialistaként, kommunistaként, internacionalistaként nemcsak a társadalmi egyenlőség és igazságosság ügyét, hanem az erdélyi magyarság ügyét is szolgálja. Ők joggal bíztak abban, hogy egyfajta közvetítő szerepet tölthetnek be magyarok és románok között. Az előbbiek azok között a feltételek között nem is bízhatták politikai érdekképviseletüket másra, mint rájuk. Erdélyben a szovjet hadsereg megfékezte a bosszúszomjas román szélsőségeseket. A románok közül is sokan gondolták komolyan, hogy ki kell igazítaniuk nemzetiségi politikájukat, mert nem lehet ott folytatni, ahol 1940-ben abbamaradt. Okkal feltételezhették: a román kommunista vezetés és Petru Groza komolyan gondolja a nemzetiségi statútumot.

Magyarország háborús vesztesként nem volt abban a helyzetben, hogy érdemi befolyást tudjon gyakorolni a dolgok menetére. Északi szomszédja a német fasizmus áldozataként viselkedett – még ha a csehek több, a szlovákok kevesebb okkal is gondolhatták ezt. Ezért és a szlovák nemzeti felkelésnek köszönhetően, illetőleg a nagyhatalmak jóvoltából Csehszlovákia győztesként viselkedhetett. A csehszlovák politika egyaránt kollektív bűnösként kezelte a szudétanémeteket és a felvidéki magyarságot. A budapesti kormánynak bele kellett egyeznie a lakosságcserébe, annak összes emberi, gazdasági és politikai következményével. Jugoszláviával a magyarok elleni tömeges megtorlások ellenére a vártnál és reméltnél jobban alakultak a dolgok. Ilyen körülmények között nem volt értelme annak, hogy Budapest élezze viszonyát Bukaresttel. Senki nem támogatta volna ebben a konfliktusban, mint ahogy nem akadt senki sem, aki az etnikai helyzet figyelembevételére alapozott, igencsak mérsékelt területi igényeit pártolta volna a béketárgyalásokon.

A párizsi béke megszüntette az átmenetiséget, visszaállította a területi status quót Magyarország és szomszédjai között. A párizsi rendezés azonban egy tekintetben rosszabb, ha tetszik, méltánytalanabb volt még elődjénél is. Trianon, ha nem is szankcionálható formában, de legalább tartalmazott kisebbségvédelmi passzust. Negyedszázaddal később ez elmaradt. Ebben a hiányosságban persze nem csak az iszonyatos áldozatok árán helyreállított rend védelme, a nacionalizmus bármely formájának elutasítása tükröződött. A nemzetközi jog a totalitarianizmussal szemben az emberi szabadságjogok védelmét, a személyes szabadság biztosítását tartotta elsőrendű feladatának. Ebből a szemléletből a korabeli felfogás szerint levezethetők voltak a kisebbségi jogok is. Az akkor érvényesülő szemlélet a nagyhatalmak számára ideológiai alapul szolgált a status quóra is veszélyes nemzetiségi konfliktusok kizárására a nemzetközi életből.

Csakhogy Közép- és Kelet-Európában a győztesek közötti befolyási övezetek rögzítése után a demokratizálás, a szabadságjogok ügye lekerült a napirendről. Hiába volt e térség lemaradásban e területeken is, a politika, az új hatalom figyelmének középpontjába a tőke korlátozása, a modernizáció, a társadalmi-gazdasági viszonyok teljes és erőszakoltan gyors átalakítása került. Az „eredeti szocialista felhalmozás”, az erőltetett iparosítás erőteljes hatalmi központosítást, államosítást feltételezett, és a jövedelmek kiegyenlítésével és nagyarányú újraelosztásával járt együtt. A szocialista modernizáció nem hagyhatta érintetlenül a lakosság életszínvonalát és a mezőgazdaságot sem, hiszen valamiből finanszírozni kellett a gazdaság szerkezetének gyors és radikális átalakítását, a hadiipar fejlesztését. Ez a politika a vele szembeni ellenállás lehetséges gócpontjainak kiiktatásával, mindenekelőtt az ellenzék felszámolásával járt, lett légyen az ellenzék akár rendies jellegű maradvány, akár polgári, esetleg agrár-érdekképviseleti, akár a demokráciát tevékenysége sine qua nonjának tekintő baloldali (szociáldemokrata) párt. Előbb tehát a parlamentáris demokrácia felszámolása következett, majd a gazdasági és szociális érdekképviseletek is elvesztették eredeti szerepüket. Az egyéni és közösségi autonómiák ily módon nem szolgálhattak védelmül sem az egyes társadalmi rétegeknek és csoportoknak, sem a nemzetiségeknek. Még ha lett is volna szándék a kisebbségek jogainak védelmére, tiszteletben tartására a nekilóduló iparosítás, a gazdaság és a társadalom átalakítása közben, akkor sem lett volna egyszerű területi, politikai és kulturális autonómiát adni a kisebbségeknek, amikor a társadalom maga teljes egészében függésbe került a politikai hatalomtól.

Az itt leírt folyamat Közép- és Kelet-Európa szovjetizálásának formájában ment végbe 1948 és 1952 között. A szovjet nyomásgyakorlás, beavatkozás az egyes országok politikai életébe döntő segítséget jelentett a kommunista pártoknak. Ha ez a segítség kimerült volna hatalomra segítésükben, akkor még elkerülhetők lettek volna bizonyos konfliktusok, arány- és mértéktévesztések, de nem így történt. A hatalomra jutásnak, illetőleg a hatalom monopolizálásának ára volt. Ez az ár a szovjet modell bevezetése lett, a fegyverkezés és az iparosítás, az életszínvonal fejlesztésének visszafogása. Nem volt könnyű egyik pillanatról a másikra irányt váltani. Még a fegyelmezett, erős vezetésű, központosított kommunista pártokban sem ment könnyen, és messze nem volt konfliktusmentes a fordulat végrehajtása. Viták, megbélyegzések és koncepciós perek voltak a folyamat kísérőjelenségei.

A szovjetizálás átformálta a kommunista pártok és nemzeteik viszonyát is. Egyfelől el kellett fogadtatniuk a társadalommal az új helyzetet, és feszített tempóban végre kellett hajtaniuk a modernizációs programjaikat. Ez nem történhetett a demokrácia játékszabályainak betartásával, a felemás demokráciákat diktatúrák váltották fel. Másfelől e pártoknak, mint a hatalom birtokosainak, értelmezniük és képviselniük kellett a nemzeti érdekeket. Sajátos módon éppen a szoros kötődés a Szovjetunióhoz és rendszeréhez volt az, ami elkerülhetetlenné tette a nemzeti forma hangsúlyozását. Szükség volt a mindenki számára világos külső függés, a kívülről vezéreltség valamiféle ellensúlyozására, annak bizonyítására, hogy az, ami történik, a nemzet történetéből következik, és a fejlődést, az elmaradottság felszámolását, s mint ilyen, a nemzet jövőjét szolgálja.

Külön sajátossága volt ennek a folyamatnak, hogy a Szovjetuniónak arra is ügyelnie kellett, hogy a kelet-közép-európai országok gazdasági függésbe kerüljenek, vagyis tőle szerezzék be az iparosításhoz szükséges beruházási javak nagy részét, nyersanyag- és energiaszükségleteik fedezetét, s cserébe termékeik jelentős részét az ő piacára szállítsák. A nagyhatalmi-birodalmi megfontolás egyfajta autarkiás, de mégsem teljesen önálló, saját lábakon álló gazdaság kiépítése irányába tolta a térség országait, és nem adott esélyt az együttműködés lehetőségének kihasználására és egymáshoz közeledésük számára. Ez a megoldás nem volt gazdaságilag korszerű, és arra sem volt alkalmas, hogy a hirdetett internacionalizmus jegyében közelebb segítse egymáshoz a térség népeit és országait.2

*

Miért lett volna ez másként Magyarország és Románia esetében? A két ország közötti kereskedelmi kapcsolatok némiképp fejlődésnek indultak ugyan, de nem ütötték meg azt a mértéket, amely igazán jelentősnek lett volna mondható. Magyarország behozatalából Románia 1938-ban 2,54, 1949-ben 4,63, 1958-ban 2,17 százalékkal, kiviteléből 4,01, 5,58, illetve 2,21 százalékkal részesedett.3 Nagyjából ugyanaz hiányzott mindkét országban. Igyekeztek iparcikkeket szállítani egymásnak, de a románoknak már akkor sem tetszhetett az a helyzet, hogy hosszabb távon is úgy alakuljon a két ország kereskedelme, hogy olajért, nyersanyagért magyar gépeket kelljen vásárolnia. A lakossági kapcsolatok a határokon átnyúló rokonsági viszonyok ellenére rendkívül nehezen alakultak. Utazni nagyon nehezen lehetett. A két ország kulturális egyezményt kötött, de a román fél ragaszkodott a paritáshoz, aminek következtében az anyaországi magyar kultúra nem kaphatott prioritást, nem játszhatott meghatározó szerepet az erdélyi magyarság szellemi igényeinek kielégítésében.

Magyarország és Románia 1948 elején barátsági és együttműködési szerződést kötött. Erről, az akkori viszonyok között a szovjet táboron belül kötelezőnek tekinthető megállapodásról nem mondható el, hogy új fejezetet vagy korszakot nyitott volna a két ország kapcsolattörténetében. Az sem állítható, hogy lezárta volna a múltat, begyógyította volna a korábbi sebeket. Ez nem jelentette azt, hogy a két ország kommunista vezetői ne tettek volna úgy, mintha nem váltak volna „testvérivé”, barátivá a viszonyok. Az sem igaz azonban, hogy a kor szelleméhez, politikai beszédmódjához képest túlhangsúlyozták volna az egymás iránti vonzalmat. A felszín alatt ott húzódott a kölcsönös gyanakvás és elégedetlenség.

Magyar oldalon ott munkált a határmódosítás elmaradása miatti kudarc érzete, a megismételt igazságtalanság miatt érzett megaláztatás és az aggodalom a határon túliak sorsáért. Román oldalon a magyarság politikai magatartásától tartottak elsősorban, ezért kezdettől azon fáradoztak, miként is kezelhetnék a határ két oldalán élő magyarok ügyét. Legkézenfekvőbbnek tűnt számukra a lehető legteljesebb elkülönítésük. Ehhez a két ország határát valóságos választóvonallá kellett tenni. Románia ezt a szándékát a szuverenitásra alapozta. Külügy és belügy nem érintkezhet egymással, a nemzetiségi kérdés pedig, „mint olyan”, tipikus belügy. Ez volt az a tétel, amelyhez a bukaresti vezetés azután negyven éven keresztül rendületlenül ragaszkodott.

Ebből is következően 1948 és 1956 között a hivatalos magyar–román találkozók alkalmával napirend szerint nem került szóba az erdélyi magyarság helyzete. Nehéz ezeket az éveket röviden és egyértelműen minősíteni a román nemzetiségi politikában. Egyik oldalon felszámolták a Magyar Népi Szövetséget, amely egyfajta politikai érdekképviseletként is működött. Másik oldalról az új alkotmány olyan nemzetiségi jogokat deklarált, amelyek alapján tovább működhetett a magyar nyelvű oktatás és kultúra intézményrendszere. Megalakult Székelyföldön a Magyar Autonóm Tartomány. Igaz azonban, hogy Erdély többi területén a kommunista hatalom a valóságos és szimbolikus román jelenlét erősítésén fáradozott.

Összegezve a témával foglalkozó irodalom eddig elért eredményeit, de nem elébe vágva a folyó kutatásoknak, annyi talán megkockáztatható: ebben az időszakban a magyar nemzetiség beillesztése, alárendelése, integrálása és nem erőszakos asszimilálása volt a román nemzetiségi politika célja.4

Sztálin halála után mindkét országban megrendült és bizonytalanná vált a politikai vezetés helyzete. Magyarországon szovjet nyomásra valóságos iránymódosítás történt. Nagy Imre miniszterelnökké választásával olyan politikus került kulcspozícióba, aki tisztában volt a nemzeti kérdés jelentőségével, és megnyilatkozásaival hitelesen demonstrálta hazafias elkötelezettségét. Fellépése nyomán másfél éven keresztül váltakozó eredményű éles hatalmi küzdelem zajlott a magyar kommunista párt vezetésében. Ebben a miniszterelnök, nem függetlenül a Moszkvában folyó hasonló csatározásoktól, 1954–1955 fordulóján vereséget szenvedett. Közvetlenül ez előtt Nagy levelet intézett a román vezetőkhöz, amelyben tárgyalásokat javasolt a kapcsolatok javítása érdekében.5 Gheorghiu-Dej – nem úgy, mint Rákosi Mátyás – meg tudta akadályozni személyes befolyásának meggyengülését. A román párt vezére nem hagyta politikáját külső nyomásra megváltoztatni, és azt még annyira sem tűrte, hogy bárki személyi alternatívája lehessen.6

A szovjet kommunista párt 1956. februári XX. kongresszusa azonban újabb kihívást intézett a térség országait irányító pártokhoz és vezetőihez. A magyar párt nem tudta kezelni a helyzetet, előbb súlyos vezetési, majd morális válságba került. Megkezdődött a hibák feltárása, az előző években elkövetett bűnök bevallása és felderítése. Viták folytak az ideológiáról, a sztálinizmusról, a nyilvánosságról, a pártvezetők személyes felelősségéről és érintettségéről a koncepciós perekben – de a gazdaságpolitikáról is. A nemzeti kérdés nem vetődött fel nyilvánosan ezekben a vitákban, sem mint függetlenségi problematika, sem mint a határon túl élő magyarok helyzete és ügye. Ez azonban egyáltalán nem jelenti azt, hogy ne lett volna jelen minden egyes vitatéma hátterében. Több oka is volt a nemzeti problémakör „rejtőzködésének”. Egyrészt Magyarországon mindenki tisztában volt a kérdés kényességével. Másrészt sokan gondolták: a demokratizálást, a szocializmus humanizálását nem célszerű megterhelni a nemzeti sérelmek felvetésével, mert az ellenállást válthat ki egyrészt a pártvezetésen belül, de még nagyobb feszültséget teremthet a szövetségesek, a szovjetek és a szomszéd országok körében.

Ettől még a nemzeti kérdés mindkét alakjában kísértett. A sztálinizmus bírálata valójában a szovjetizálás bírálata is volt, és mint ilyen, a függetlenség hiányáról is szólt. 1956 nyarától egyre nyíltabb volt az érdeklődés Jugoszlávia és az ott létrejött önigazgatás iránt. Szeptember elején Pándi Pál tárgyilagos, a valóságot leíró cikket írt a romániai magyar nemzetiség helyzetéről.7 A Szabad Nép e száma eljutott Bukarestbe, ahol nem kis zavart okozott. Bizottság utazott tényfeltárás és ellenőrzés céljából a fővárosból Erdélybe. Nem az volt a fő kérdés, hogy igazak-e a magyar pártlap állításai, hanem az, hogy kíván-e a helyzet valamilyen politikai vagy adminisztratív intézkedést.8 Az RKP vezetői nem akartak változásokat, és azt sem, hogy bárki, bármilyen módon megkérdőjelezhesse politikájukat. Tartottak attól, hogy a magyarországi fejlemények fellazító hatást gyakorolnak az erdélyi magyarságra. A nemzeti-nemzetiségi kérdés és a desztalinizáció ügye összekapcsolódott. Pedig Gheorghiu Dej azt mindenképpen el akarta kerülni, hogy az új szovjet vezetés nyomást gyakoroljon rá és pártjára.

Magyarországon nem lehetett a kiszabadult szellemet visszatuszkolni a palackba, a varsói fordulat hatására fölpörögtek az események. 1956. október 23-án felkelés robbant ki a diktatórikus hatalommal szemben, amely a szovjet katonai beavatkozás következtében nemzeti szabadságharcba torkollott. A magyar nép a függetlenség visszaszerzését akarta. Ezekben a drámai és tragikus hetekben csak szórványosan és az egyetemi diákság körében fogalmaztak meg követeléseket a határon túli magyarság ügyében.9 Az újonnan színre lépő pártok nem formuláztak ezzel kapcsolatos követeléseket. A Szovjetunió és a szomszédos országok vezetőinek olvasatában, akik a szocializmus elleni támadást láttak a felkelésben, a külső és belső ellenség a nacionalizmus révén kapott tömeges támogatást. Adva volt a feladat: a támadást vissza kell verni, a nacionalizmus feléledését meg kell akadályozni. Különösen azok az országok érezték magukat fenyegetve, amelyekben nagyszámú magyarság él.

1956 után a nemzeti-nemzetiségi kérdés akarva-akaratlanul bel- és külpolitikai jelentőségű rangot kapott a kelet-közép-európai térségben. A nemzeti problematika egyrészt áthatotta a Szovjetunió és az egyes európai szocialista országok kapcsolatrendszerét, másrészt megjelent mint a függetlenség és szuverenitás ügye, harmadrészt az egymástól elkülönülő nemzeti érdekek is formálták a térség országainak egymáshoz való viszonyát. Egyes országok esetében a kétoldalú kapcsolatok meghatározó része volt a nemzetiségek helyzete és jövője. Ebben a tekintetben kétségtelenül a magyar–román viszony volt a legérzékenyebb.

*

Magyarország és Románia három évtizedes kapcsolattörténetének bemutatása és elemzése ennyiben túlmutat önmagán. Túlmutat annyiban, amennyiben betekintést enged a szocialista országok kapcsolatrendszerébe, a szovjet vezetés alatti szövetségi rendszer működési mechanizmusába. Magyarország és Románia csendes, majd egyre több zajjal járó birkózása jelzi azt is, hogy mikor, mennyi belső feszültséget, konfliktust bírt el a Szovjetunió, a Varsói Szerződés és a KGST a tagok, a szövetségesek között. Egyfajta határesetet képezett tehát e két ország viszonyrendszere. Gondot, kihívást más országok is jelentettek a többi szövetségesnek, de ezek a nehézségek elsősorban az egyes államok belső válságaihoz kötődtek. Itt viszont a két ország között állandósult konfliktusról volt szó, amely a nemzeti-nemzetiségi kérdés kezelésében lévő ellentétből fakadt. E specialitás ellenére elmondható, hogy a magyar–román kapcsolatok alakulásának tanulmányozása segít a többi európai szocialista ország külső kapcsolatrendszerének megértésében is.

A nemzeti elkülönülés, az egyes nemzetgazdasági érdekek egyre nyíltabb megjelenése a hatvanas évek elejétől általános jelenség volt a szocialista országokban. Eltérő mértékben ugyan, de mind nyitott szerkezetű gazdasággal rendelkeztek, többségükben leszámoltak az autarkiás fejlesztési koncepcióval. Éppen ez, tehát a nemzetközi gazdaságba történő beilleszkedés volt az, ami a nemzetgazdaság, a nemzeti érdek újragondolására ösztönözte a világ országait ebben az időszakban. A szocialista országok esetében fontos volt az is, hogy hitelesíteni tudják önállóságukat, függetlenségüket a Nyugat és a harmadik világ felé. Ezek a kortendenciák és természetes törekvések jelen voltak Magyarország és Románia fejlődésében, így kapcsolatuk alakulásában is. E két ország viszonyát azonban alapvetően a nemzeti-nemzetiségi probléma határozta meg, tette egyedivé ezekben az évtizedekben is. Ezért indokolt ezt a témát a vizsgálódás középpontjába állítani.

Ki kell azonban terjednie a figyelemnek a történet többi szereplőjére is. Magyarország és Románia kapcsolatára nem csak Erdély, illetőleg az ott élő magyarság sorsa, a két államhatalom egymást keresztező nemzetépítési stratégiája hatott. Nem írható le ez a történet kamaradrámaként, egyszerűen úgy, mint egy kényszerházasság szereplőinek hányattatása. Nem puszta díszlete ennek a színpadnak a külvilág, a Szovjetunió, a többi szocialista ország, a Nyugat. A tárgyalt korszakban sokat emlegetett nemzetközi erőviszonyok, az egyes szereplők külpolitikai stratégiái, diplomáciái kijelölték, és egyúttal erősen lehatárolták azt a teret, amelyben Magyarország és Románia mozoghatott az egymás elleni küzdelem során. Sőt az eszközöket és a stílust is úgy kellett a két állam vezetőinek használniuk, hogy az összeegyeztethető legyen a hidegháború, majd az enyhülés nemzetközi játékszabályaival és normáival. Nem lehet továbbá kihagyni a történetből a nemzetközi közvéleményt és a médiát sem.

Nem volt egyforma karakterű a két főszereplő: a két ország és a két kommunista párt vezetése, az első emberekről nem is beszélve. Kevéssé mondható homogénnek a két ország közvéleménye. Különösen igaz ez Magyarországra, amely egyre sokszínűbb szellemi és politikai életet élt az idők előrehaladtával. E sokszínűségnek egyszerre egyik oka és lenyomata a hatvanas évektől állandósuló vita a határon túli magyarság sorsával kapcsolatos anyaországi teendőket illetően. Romániában a politika és a szellemi élet kapcsolata 1989-ig nem lazult föl, sőt itt a hatalom éppen a magyarok vélt és valóságos szándékaival szemben erős befolyás alatt tudta tartani a saját értelmiségét. Persze ez, ha csak némileg is, de fordítva is igaz. A nemzeti érzésű, a nacionalista hagyományokat tovább ápoló román értelmiség az ötvenes évektől kezdődően képes volt befolyásolni az új kommunista elit magatartását.

Az ott élő magyarság tagolttá tette, már puszta jelenléte okán is megosztotta a román (romániai) oldalt. Magyarország és az erdélyi magyarság puszta léte, vélt és valóságos szándékai befolyásolták a román nemzettudatot, egyfelől erősítették abban az összetartozás érzetét, másfelől megnehezítették annak zavartalan megélését. Akkor is, ha szólt, akkor is, ha hallgatott, a romániai magyarság egyértelmű és kitartó ragaszkodása nemzeti identitásához, valamint véleményformálóinak mindenkori álláspontja hatást gyakorolt az ország hangulatára, közvéleményére, és ily módon kihatott a többség magatartására is.

Az erdélyi magyarság korábban is „közös háztartásban” élt a románokkal, de 1918 után, elvesztve addig domináns pozícióját, alárendelt helyzetűvé vált. Bár a magyar nemzetiség a 20. század során nem mozdult el szülőföldjéről, nem nyúlt a lázadás eszközéhez, mégis egyre rosszabb helyzetbe került. Majd a II. világháborút követően, egészen a nyolcvanas évek végéig úgy érezte, hogy egyre távolabb kerül anyanemzetétől. Ezért azonban a határon túli magyarság nem csupán a román nacionalizmust tartotta felelősnek.

Keserű, hol erősebben, hol gyengébben érzett, de mindenképpen évtizedes tapasztalata volt 1945 után az erdélyi magyarságnak, hogy az anyaország politikai vezetése nem tesz semmi kézzelfoghatót az érdekében, érdemben nem szolidáris vele. Sokszor a szavak, a gesztusok is hiányoztak, még kódolt üzenetek se jöttek Budapestről: „tartsatok ki, lesznek még jobb idők”. Nem vélekedik másként erről a magyar történettudomány sem, amely e téren sokáig adós maradt az alapkutatásokkal.10 A folyamat és még inkább a végeredmény azonban ismert: az 1960-as évektől a romániai magyar kisebbség helyzete folyamatosan romlott, és a hetvenes évektől egyre drámaibbá vált. Joggal állapítja meg a 20. századi magyar történelemről eddig készült legszínvonalasabb összefoglaló: a kommunista politika nem tudott eredményt elérni a határon túl élő magyarok sorsának jobbra fordításában.11

Indokolt a megállapítás: a kádári politika nem tudott érdemlegesen segíteni az erdélyi magyar kisebbségnek. Miért nem? Akart-e egyáltalán? Milyen célokat tűzött ki e téren maga elé a budapesti vezetés? Milyen taktikát, módszereket alkalmazott a célok elérése érdekében? Voltak-e egyáltalán eszközei? S ha merészebb célokat jelöl ki a magyar párt és kormány, ha keményebb magatartást tanúsít, akkor messzebb jutott volna? Akkor többet ért volna el? Miért nem vállalt a magyar politika sokáig konfrontációt Romániával? S ha vállal, milyen következményei lettek volna? Miért szaporodtak mégis konfliktusai a román politikai vezetéssel? Miért vállalta a nyílt sisakos küzdelmet a nyolcvanas évek második felében? Miként változott a magyar külpolitika Románia irányában?

A továbbiakban a fenti kérdésekre igyekszünk választ adni.

*

Mielőtt azonban a válaszadáshoz hozzákezdenék, néhány módszertani problémával kell foglalkozzak. Először is a könyv címével. Reményeim szerint a cím nem téveszti meg az olvasót, nem ígér többet, mint amit a szerző teljesíteni akar. Ez a könyv nem vállalja Magyarország és Románia teljes gazdasági, politikai, kulturális, civil, turisztikai kapcsolatainak bemutatását, nem veti össze, nem hasonlítja össze intézményeiket, gazdaságukat, társadalmukat. E témákat az elemzés – legalábbis szándékaim szerint – annyiban érinti, amennyiben a fő téma megjelenítéséhez, a történet elmondásához szükséges. Ebből a szempontból elsősorban az „ország” a szereplő, méghozzá abban a formában, ahogy hol mint nemzet, hol mint állam, hol mint politikai és szellemi elit vagy mint társadalom a történet többi szereplője felé megjelenik. A főszereplők a nemzeti kérdésről szóló színműben lépnek fel más szereplők társaságában, kapcsolataikat nemzeti identitásuk határozza meg. Ezen az alapon nyerik el az összefüggések, dolgok, témák, események és szereplők súlyukat, helyüket a magyar–román viszony korszakot átívelő történetében. De ha ez a központi kérdés, akkor miért érdemes más témákat is érinteni? Azért, mert nem lehet tisztán diplomáciatörténeti vagy ideológiatörténeti alapon megírni a két ország kapcsolattörténetét. Nem lehet nem odafigyelni a belső gazdasági, társadalmi helyzet alakulására, a belpolitikai viszonyokra, a külső környezetre.

Két oka is van annak, hogy e könyv egyszerre alkalmazza a kisebbségi kérdés megközelítéséhez a tágabb nézőpontot, tudniillik a politika tág értelmezésén alapuló kapcsolattörténetit és a szűkebbet, vagyis azt, hogy a kapcsolattörténetet elsősorban nemzeti-nemzetiségi szemszögből elemzi. Az első: maguk a szereplők, a két állam akkori vezetői is így álltak hozzá viszonyaik alakításához. Úgy gondolták, vannak közös ügyek, köztük a szocializmus építése, az imperializmus elleni harc, a kétoldalú kapcsolatok, bennük a gazdaság, amelyek fontosak. Mégis, még ha önmaguk előtt is titkolni igyekeztek, akkor is tisztában voltak azzal, hogy az erdélyi magyarság központi kérdés a két ország kapcsolataiban. Akarták, nem akarták a két ország akkori kommunista vezetői, a kisebbség ügye rányomta bélyegét a két állam és nép közötti viszony egészére.

A másik ok történészi megfontolás. A magam részéről úgy vélem: a politika nem pusztán valamilyen elkülönült tevékenységi forma, jó esetben nem is elsősorban magáról a hatalomról szól. Két ország politikai vezetésének küzdelmét nem lehet csak diplomáciai csatározások sorozataként, találkozók eseménytörténeteként leírni. Meg kell hogy jelenjen a történetben a mögöttes mozgató, az ideológiai háttér, a belső közvélemény, a nemzetközi élet a maga történéseivel és szereplőivel. Ebben az értelmezésben a politika a szellemi, kulturális és gazdasági tényezők egyfajta foglalata. Nem feltétlenül hű mása a társadalomnak, nem feltétlenül pontos kifejeződése a hazai és nemzetközi viszonyoknak, de elemzése révén könnyebben megértjük egy adott kor társadalmát, egy állam mozgásterét, egy szellemi irányzat valóságos jelentőségét és hatását. Éppen a politikai folyamatra és a ráható tényezőkre történő összpontosítás teszi lehetővé, hogy a maga helyén, a maga valóságos súlyával lehessen jelen az elbeszélésben a történet összes főbb szereplője, és ne kapjon nagyobb súlyt a megérdemeltnél a hatalmat közvetlenül gyakorlók tevékenysége. Ezzel a módszertannal válik lehetségessé a mérés, a mérlegelés, a megítélés a történettudományban.

Vannak gyakorlatias megfontolások is a mögött a döntés mögött, hogy miért a nemzeti kérdés áll a két ország kapcsolattörténetével foglalkozó elemzés homlokterében. Azért is, mert a kutató rendelkezésére állnak a munka elvégzéséhez szükséges magyar források, amelyek kiegészülve a hozzáférhető romániai magyar nyelvű sajtó- és könyvészeti anyaggal, kisebb részben a lassan ugyancsak felszabaduló levéltári anyag segítségével módot adnak a román politika bemutatására és jellemzésére is. Tisztában vagyok azzal, hogy nem teljesen egyenértékű a két főszereplő bemutatása, de bízom abban is, hogy elégséges tényanyag segítségével ábrázolom a román politika működését, és a valóságnak megfelelően mutatom be a román nemzetstratégia megvalósulását. A nemzetközi sajtóanyag, a külügyi iratok áttekintése révén valamennyi ún. „harmadik” szereplő, a Szovjetunió, a Nyugat, a nemzetközi közvélemény, a környező országok állásfoglalásait, hatásukat is értékelhetjük. Ez a könyv nagy teret szentel a nemzetiségi kérdésnek a magyar–román kapcsolatokban, de nem vállalja magára az erdélyi magyarság történetének megírását.

Kétségtelen, hogy olyan dráma volt ez, amelyben egyik főszereplőnek sem volt könnyű, de meggyőződésem szerint a nehezebb helyzetben lévő fél, esetünkben a határon túli magyarság, joggal számíthat a néző együttérzésére. Ettől nem függetlenítheti magát a történész sem, különösen, ha magyar. Emberi együttérzés és a kutatótól megkövetelt beleérzés azonban nem idegen egymástól, és nem teszi lehetetlenné sem a tárgyilagos leírást, sem az objektivitást, sem a kritikai elemzést.*

1989: A kétféle rendszerváltás
és a két nemzet
Zárszó helyett

1989 óriási változásokat hozott a világban, Kelet-Európában, a szűkebb térségben és a két országban. Az év elején ezt még nem lehetett előre látni. Az persze már akkor is világos volt, hogy Magyarországon jelentős, modellváltás-, illetve rendszerváltás-értékű folyamat van kibontakozóban. Romániában azonban szilárdnak tűnt a Ceauşescu-diktatúra helyzete. Ugyanaz a körülmény: a szocialista szomszédság, a Szovjetunió közelsége, amely korábban oly sokat nyugtalanította a román politikai vezetést, most egyfajta védelmi zónát jelentett a „nyugatias” kísértésekkel, kihívásokkal szemben.

Magyarország a kapunyitással, az ideológiai fegyverletétellel, az egypártrendszer felszámolásával kereste a választ a gazdasági válságra, a romló nemzetközi versenyképességre, a fejlődést akadályozó társadalmi-politikai viszonyok megváltoztatására. Románia éppen ellenkezőleg, kapuzárással, az ablakok elsötétítésével, az ideológiai küzdelem vállalásával válaszolt a külső kihívásra.

Magyarországon a kommunista párt belátta: nem folytathatja az előző évtized védekező jellegű gazdaságpolitikáját és kiegyenlítő társadalompolitikáját. A nyolcvanas évek második felének megrázkódtatásai megmutatták, hogy a szerkezet megváltoztatása, a magánkezdeményezés ösztönzése, a külföldi tőke bevonása, a jövedelmi viszonyok differenciálódása nélkül a magyar gazdaság nem képes új növekedési pályára állni. 1989 elejére az is tisztázódott, hogy a formálódóban lévő új középosztály kinőtte a régi politikai rendszert.

A kommunista párt vezetőinek is tisztában kellett lenniük azzal, hogy a gazdasági átalakulással járó társadalmi feszültségek, a munkanélküliség, a tartós életszínvonal-csökkenés stb. tovább fogják rombolni a létbiztonságot és a politikai stabilitást. Márpedig 1988 után minden mértékadó politikus belátta: az ország helyzetében a hatalmat nem a fennálló viszonyok védelmére, hanem megváltoztatására kell használni. Ugyanakkor a változtatás módját, mértékét és ütemét illetően sokféle elképzelés élt a magyar politikai és szellemi elitben. Felmerült az is, hogy a változásokat egyfajta reformdiktatúra segítségével valósítsák meg. Ebben a megoldásban azonban semmilyen komoly tényező nem hitt. A politikai vonal megkeményítése sem az előző évtizedek politikai és válságkezelési gyakorlatával, sem az elérni kívánt céllal nem lett volna összhangban – nem beszélve a nemzetközi körülményekről és elvárásokról, amelyek kijelölték a magyar politikai vezetés mozgásterét. Más útra lépni egyet jelentett volna a realitások teljes tagadásával. Más kérdés, hogy a magyar politikai vezetés sem gondolta: ilyen hihetetlen mértékben gyorsulnak majd föl az események itthon és külföldön, ilyen gyors ütemben amortizálódnak az MSZMP hatalmi pozíciói, és foszlanak szét az új pragmatikus-technokrata vezetői csoport azon álmai, amelyek szerint a társadalom jelentős része díjazni fogja érdemeit az átalakulásban játszott szerepéért.

Másként állt a helyzet Romániában, ahol a politikai vezetés bizonyos értelemben reálisabban látta a helyzetet a magyarénál. Ceauşescu tisztában volt azzal, ha bármiben is enged, veszélybe kerül hatalma és mindaz, amit hatalmas erőfeszítéssel és óriási áron létrehozott. Benne megvolt az, ami a magyar politikai vezetésből hiányzott vagy legalábbis jóval kisebb mértékben működött. Ceauşescu minden nehézség nélkül azonosította személyét és a rendszert. A Magyarországon (és Lengyelországban) zajló folyamatok csak megerősítették abban a hitében, hogy nem engedhet semmit, nem köthet kompromisszumot, nem változtathat politikáján, mert ha így tesz, veszélybe kerül ő és rendszere: mindaz, amit személy szerint szocializmusnak gondolt.

Ez nem jelenti azt, hogy a Román Kommunista Párt vezetése ölbe tett kézzel ült vagy valamiféle csodában bízott volna. Bizonyos értelemben nagyon is aktívan tevékenykedett. Egyrészt az RKP sokat tett a belső ellenzék szerveződésének megakadályozásáért, másrészt egyre elkeseredettebb erőfeszítéseket fejtett ki szövetségi kapcsolatai kiépítésére. Románia korábban egyedül állt a nemzetközi élet forgatagában, kifelé kacsingatott abból környezetből, amely körülvette. Ceauşescu nagyon sok mindent elkövetett annak érdekében, hogy sokan gondolják úgy, számíthatnak Romániára, és a harmadik világban nem is teljesen sikertelenül tette ezt. Ezek a jó kapcsolatok azonban inkább szimbolikus, mint gyakorlati jelentőségűek voltak. Így azután ezeknek az el nem kötelezett országoknak, illetve vezetőiknek nem volt módjuk arra, hogy érdemi támogatást adjanak Romániának. Ez alól kivételt a gazdagabb arab államok jelenthettek volna, de ők vajon miért nyújtottak volna segítő kezet egy kommunista államnak? Ezért azután nem maradt más lehetőség, mint megkísérelni egy blokkba tömöríteni Csehszlovákiát, az NDK-t, esetleg Bulgáriát. E téren Ceauşescu produkált bizonyos sikert, de nem olyat, amelyre egy ideológiai, politikai ellentámadást építhetett volna. A Szovjetunió nélkül nem lehetett frontot létrehozni. Annyit azért elért a román párt, hogy az SZKP nem állt az MSZMP mellé a két ország vitájában. A decemberi drámai pillanatokban azonban Ceauşescu a magyarok mellett a szovjeteket is okolta a lázadás kirobbanásáért.

Magyarországon, úgy tűnik, érvényesült az Alexis de Tocqueville által megfogalmazott szabály: a diktatúrák nem akkor buknak meg, amikor a legnagyobb az elnyomás és a nép szenvedése, hanem akkor, amikor enyhítenek azokon, és a hatalmat gyakorlók maguk is idejét látják a változtatásnak. Romániában nem ez történt. Ez a tény magyarázatot érdemel, mégpedig azért, mert a magyarázat a külső körülményekben, a környezetben rejlik, illetve ezek Romániára gyakorolt hatásában. A romániai események megmutatták, hogy a 20. század végén már nem lehetett egy országot hermetikusan elszigetelni nemzetközi politikai, gazdasági környezetétől, különösen nem Európában. E környezet része volt Magyarország is, amely közelsége, érintettsége, a magyar nemzeti kisebbség léte révén így vagy úgy, de nagy szerepet játszott a román társadalom és közvélemény hangulatának alakulásában. Így volt ez a nyolcvanas évek egészében, de különösen 1988–1989-ben. Azért is, mert ekkor a magyar külpolitika és média nagy aktivitásba fogott, és akarva-akaratlanul befolyásolta a romániai közvéleményt, ellenlépésekre kényszerítette a román politikát. Bizonyos az is, hogy a magyar reformpolitika és útkeresés hatást gyakorolt azokra a tapogatódzásokra, amelyekkel a Ceauşescuval szembefordulók próbálkoztak.

Így vagy úgy, de az államszocializmus mindkét országban – akár tekintélyuralmi, de liberalizálódó, önmagát reformáló, akár merev, neosztálinista formájában is – vereséget szenvedett.

Megbukott a két nemzetépítési stratégia is, de mint ahogy a válságkezelésben, a rendszerváltásban, e téren is jelentős különbségek voltak a két ország között. Magyarországon az államszocializmus kudarca magával sodorta az 1970-es évekre formát öltött szocialista nemzetet is mint gazdasági, politikai és kulturális, a társadalmi egyenlőség eszméjén alapuló közösséget. Azoknak a változásoknak köszönhetően azonban, amelyek a szocialista korszakban a nemzetfelfogásban végbementek, a rendszerváltás folyamatán belül a nemzeti kérdés klasszikus értelemben nem játszott meghatározó szerepet. Természetesen jelen volt a teljes nemzeti függetlenség és a szuverenitás utáni vágy, de a nyolcvanas évek legvégén elsősorban nem ez és nem is a nemzeti-nemzetiségi problematika katalizálta a kommunista párt és a színre lépő ellenzék konfliktusát. A nacionalizmus nem volt része a hivatalos ideológiának, de az egyre több elemet fogadott magába a nemzeti tudatból. Igaz ez a rendszer válságának időszakára is, amikor új értelmezést kapott a nemzeti történelem, és minden politikai szereplő nagy hangsúlyt helyezett az ország szuverenitásának, függetlenségének hangsúlyozására. Ebben az utolsó időszakban nem a nemzeti probléma, nem is a nemzetfelfogásban rejlő különbség osztotta meg leginkább a magyar társadalmat, hanem az, hogy ki vezényelje a rendszerváltást. Ez nem jelentette azt, hogy háttérbe került volna a nemzeti elkötelezettség ügye. Mégis talán a nemzeti kérdésben volt a legnagyobb egyetértés: a társadalom többsége elfogadta, hogy a „nemzet” mellé a „szocialista” jelző helyére a „független” és a „szuverén” kerüljön. Ezt egészítette ki a politikai nemzet és a kulturális nemzet fogalmak együttes használata, amely helyet csinált a hazai nemzetiségeknek a nemzetben mint politikai közösségben és a határon túli magyarságnak a nemzetben mint kulturális közösségben. Az erdélyi magyarság ügyének felkarolása, érdekeinek megjelenítése a magyar külpolitikában egyesítő erőt jelentett a belpolitikában, és ebben az értelemben segítette a békés átmenetet és rendszerváltást.

1989 megmutatta: Romániában kudarcot vallott az a törekvés, amely az egységes nemzetállamot homogén társadalmi és etnikai-kulturális viszonyokra akarta építeni. A kommunista párt óriási erőfeszítéseket tett e cél érdekében az ötvenes évektől, majd a hetvenes évek elejétől még inkább. Ebben a nemzetben a nemzetiség nem kapott kollektív sem politikai személyiséget, sem autonómiát. Magyarok, németek a román politikai nemzetnek csak akkor lehettek egyenlő jogú tagjai, ha lemondtak nemzeti identitásuk kisebb-nagyobb részéről. A nacionalizmus alapeleme volt és maradt az egységes nemzet megteremtésére szolgáló igyekezetnek. A nyolcvanas években a gazdasági, társadalmi problémák kezelése és a társadalom figyelmének megosztása érdekében a nemzeti érzelmek szítása a politizálás elengedhetetlen eszközévé vált. Ehhez tartozott a nemzeti létben fenyegetettség érzetének fenntartása, emiatt kellett az ellenségképet „karbantartani”. Úgy is fogalmazhatnánk, ha a magyarok (szovjetek) nem lettek volna kéznél, akkor ki kellett volna őket találni. 1989-ben azonban már ez a fegyver is csütörtököt mondott a diktatúra kezében. Túl nagy volt már az elégedetlenség és túl nagy volt a kísértés, hogy az ellenállás révén meg lehet szabadulni az elnyomástól, a nyomortól. Az 1989. őszi kelet-európai változások megmutatták a tömeg erejét, azt, hogy mi történik akkor, amikor nem fél a nép. Romániában a társadalmi elégedetlenség népi ellenállássá változásában szerepet kapott a sérelmi többlettel rendelkező magyarság egyik képviselője, aki szembe mert szállni az őt meghurcolókkal. Talán nem véletlen, hogy éppen a soknemzetiségű és -kultúrájú Temesváron került sor arra, hogy a többségi nemzet tagjai – kihasználva a körülötte kialakult helyzetet – szolidaritást vállaltak egy magyar sorsával, és szembefordultak az addig rettegett hatalommal.

Akadtak olyanok, főleg a magyarok között szép számmal, akik a sorsközösség kérdéses gondolatából kiindulva lehetőséget láttak a két nemzet közötti ellentét megoldására. Ők nem először voltak optimisták – és nem utoljára kellett csalatkozniuk.

Romániában 1989 decemberében a megdöntött diktatúra helyén születő demokrácia lehetőséget adott arra, hogy a magyar nemzeti kisebbség politikai közösségként viselkedhessen, és mint ilyen artikulálhassa érdekeit. 1989 végén Magyarország fellépése megnyugtathatta a román közvéleményt: nem lesz reváns, nem lesz revízió. A magyar kisebbség nem az országon, a román államon kívül, hanem azon belül akar magának méltó helyet. A rendszerváltás, a geopolitikai környezet megváltozása új lehetőséget adott a két ország vezetésének egymás megértésére, egymás szempontjainak mérlegelésére.

A magyar és a román társadalom előtt új kérdések sokasága várt megválaszolásra, amelyek közül az egyik az volt: hogyan képzelik mint nemzet a jövőjüket. Az ezekre a kérdésekre adott válaszoktól függött, miként alakítják egymáshoz fűződő viszonyukat. Megbékélés? A kettős kötődés elfogadása? A nemzeti önrendelkezés lehetővé tétele? Szövetség? Egymás segítése? Verseny?

Az új korszakban ilyen és ehhez hasonló problémákra kellett és kell keresniük a választ az új politikai eliteknek és a népeknek. Ezt a munkát azonban már egy új kihívás árnyékában kellett elkezdeniük. A globalizáció sok okot, de sajnos mintha kevesebb időt adna a töprengésre – ám ez a tény nem mentesít az útkeresés felelőssége alól.

Az újragondolást, a válaszok keresését a történésznek munkájával nem akadályoznia, hanem segítenie kell.

Jegyzetek

Történeti előzmények

1 A könyv olvasása során az olvasó sokszor találkozik majd Erdély nevével. Az esetek döntő többségében ez mindig a mai szóhasználatnak megfelelően a Magyarországtól Romániához csatolt területeket jelenti a Partiummal és a Bánsággal együtt, az erdélyi magyarság pedig a romániai magyarság szinonimája.

2 A fentiekhez felhasznált irodalom: Balogh Sándor: Magyarország külpolitikája 1945–1950. Budapest, 1988; Berend T. Iván: Terelőúton. Szocialista modernizációs kísérlet Közép- és Kelet-Európában, 1944–1990. Budapest, 1999; Bibó István: A kisnemzetek nyomorúsága. In: Válogatott művei. Budapest, 1987; Eric Hobsbawm: A szélsőségek kora. Budapest, 1998; Catherine Durandin: A román nép története. Budapest, 1998; Juhász Gyula: Magyarország külpolitikája 1939–1945. Budapest, 1969; Kosáry Domokos: A magyar és európai politika történetéből, Budapest, 2001; Romsics Ignác: Nemzet, nemzetiség és állam. Budapest, 1998; Szabó Miklós: Politikai kultúra Magyarországon 1896–1986. Budapest, 1989; Tóth Sándor: Jelentés Erdélyből. Párizs, Magyar Füzetek, 1989; Erdély története. III. k. Főszerk.: Köpeczi Béla, szerk.: Szász Zoltán. Budapest, 1986; Szász Zoltán: A románok története. Budapest, 1993

3 Külkereskedelmi Évkönyv, 1938; 1949–1958. Budapest, 1960, 6–9.

4 Raphael Vago: The Grandchildren of Trianon. New York, 1989; Vincze Gábor: Illúziók és csalódások. Csíkszereda, 1999

5 Stefano Bottoni: Románia. In: Evolúció és revolúció. Magyarország és a nemzetközi politika 1956-ban. Szerk.: Békés Csaba. Budapest, 2007, 158.

6 Bár egy időre átengedte ő is a pártfőtitkári posztot közeli munkatársának, Gheorghe Apostolnak. Lásd erről Vladimir Tismăneanu: Stalinism for All Seasons. A Political History of Roumanian Communism. Berkeley–Los Angeles–London, 2003, 131–141.

7 A cikket közli: Magyar–román kapcsolatok 1956–1958. Dokumentumok. Az iratokat gyűjtötte, válogatta, sajtó alá rendezte és a bevezető tanulmányt írta: Lipcsey Ildikó. Szerk.: Pál Lajos–Vida István. Budapest, 2004.

8 Lásd erről a témáról például Az 1956-os forradalom és a magyarság. Főszerk.: Stefano Bottoni. Csíkszereda, 2006, 126–134.

9 Említést érdemel a soproni egyetemisták diákparlamentjének 1956. október 22-ei határozata, amely felszólította az Országgyűlés Külügyi Bizottságát: „kezdjen tárgyalásokat az erdélyi Magyar Autonóm Terület hovatartozásának, valamint a külföldön élő magyarok helyzetének rendezéséről”. Vö. 1956 vidéki sajtója. Összeállította: Izsák Lajos, Szabó József, Szabó Róbert. Budapest, 1996, 354. – A másik ismert eset az 1956. október 23-i debreceni diáktüntetés, ahol „Erdélyt vissza!” kiáltások is elhangzottak. (Rendőrségi napi jelentések, 1956. október 23. – december 12. I. kötet. Szerk.: Kajári Erzsébet. Budapest, 1996, 2.) Majd a debreceni diákok 20 pontos követelése között feltűnt egy pont, miszerint „illetékes nemzetközi fórumon foglalkozzanak a romániai és más külföldi államokban élő magyarok ügyével”. Diák- és ifjúsági mozgalmak 1956–1958. Forradalom – ellenállás – megtorlás. Válogatott dokumentumok. Felelős szerk.: Vida István. Budapest, 2007, 181. – A keszthelyi Mezőgazdasági Akadémia 1956. október 24-i felhívása azt javasolta: az Országgyűlés Külügyi Bizottsága „vesse fel a Duna-konföderáció gondolatát Magyarország, Jugoszlávia, Csehország [sic!] a, Ausztria és Románia részvételével.” Uo. 195.

10 1989 óta változóban van a helyzet. Egyrészt a határon túli magyarságtörténet, a kisebbségtörténet terén szaporodó számú dokumentum- és tanulmánykötet látott és lát napvilágot. Másrészt egyre több kutató foglalkozik a kisebbségi magyarság politika- és társadalomtörténetével. Ezek jelentős részére a lábjegyzetekben és a bibliográfiában hivatkozom. Az azonban tény, hogy az 1945 utáni magyarságpolitika, a szomszédos országok felé folytatott külpolitika- és a kapcsolattörténet terén még nincs áttörés. Jó példák már akadnak. Egy ilyen a már idézett Evolúció és revolúció. Magyarország és a nemzetközi politika 1956-ban című tanulmánykötet, amelyben a környező országokról is sok szó esik.

11 Romsics Ignác: Magyarország története a XX. században. Budapest, 2000, 518.

* Itt szeretnék köszönetet mondani Gálfalvi Zsoltnak, Horváth Andornak, Kántor Lajosnak, Szüts Pálnak, Szokai Imrének, Őszi Istvánnak, a történész kollégáknak és barátoknak kritikai megjegyzéseikért. Ugyancsak köszönet jár Novák Csaba Zoltánnak nagyvonalú segítségéért, aki bukaresti pártlevéltári kutatásainak anyagából a témám szempontjából fontos eredményeit rendelkezésemre bocsátotta. Jelentős segítséget nyújtott Miklós Ágnes Kata és Egry Gábor, valamint Olti Ágoston egyes román nyelvű szövegek lefordításával, illetve az adatok pontosabbá tételével. Sokat tett a könyv minőségének javításáért Dorkó Szabolcs, aki az életrajzi jegyzeteket és a névmutatót összeállította. Köszönöm Horváth Julianna, Zalai Katalin, valamint Némethné Vágyi Karola és Gecsényi Lajos közreműködését, amellyel a levéltári munkámat könnyítették. Megköszönöm Gellériné Lázár Márta alapos szerkesztői munkáját, Sipos Levente mindenre kiterjedő figyelmét. Kiss Anna a szöveggondozásával járult hozzá e könyv elkészültéhez. Végül hálával tartozom szeretteimnek bizalmukért, figyelmükért.

Források és irodalom

Levéltári források

Arhivele Naţionale Istorice Centrale, Bucureşti (ANIC), fond Comitetul Central al PCR Secţia Cancelarie

—, fond Comitetul Central al PCR Secţia Organizatorică

Arhiv Vnyesnyej Politiki Rossziji, Moszkva 077. fond

Magyar Országos Levéltár (MOL), M-KS 288. f. (MSZMP Központi Szerveinek iratai)

—, XIX-J-1-j. Románia (Külügyminisztérium, TÜK iratok)

Politikatörténeti és Szakszervezeti Levéltár (PIL), 291. f. (1945 után keletkezett vegyes eredetű és témájú iratok gyűjteménye)

—, 765. f. (Kádár János személyi gyűjteménye)

—, 917. f. (Fazekas János gyűjteménye)

—, 945. f. (Farkasfalvi József gyűjteménye)

Rosszijszkij Goszudarsztvennij Arhiv Novejsej Isztorii, Moszkva (RGANI), 89 f.

Nyomtatott források

1956 vidéki sajtója. Összeáll. és szerk.: Izsák Lajos, Szabó József, Szabó Róbert. Budapest, Korona, 1996

Aczél György: A szabadság rendjéért. Ideológiai és kulturális életünk időszerű kérdései. Budapest, Kossuth, 1979

Aczél György: Szocializmus és nemzeti kérdés. Az 1987. július 15-én elhangzott előadás alapján. Budapest, Kossuth, 1987

Balogh Edgár: Duna-völgyi párbeszéd. Cikkek, tanulmányok, dokumentumok (1929–1972). Budapest, Szépirodalmi Könyvkiadó, 1974

Balogh Edgár: Számadásom. Emlékirat, 1956–1993. Kolozsvár, Komp-Press, 1999

Berecz János: Hazafiság, nemzetköziség, békés egymás mellett élés. Valóság, 1977/2.

Berecz János: Vállalom. Budapest, Duna Könyvkiadó – Budapest-Print Kft., 2003

Beszélő. Összkiadás, 1981–1989. Sajtó alá rendezte: Havas Fanny. Budapest, AB-Beszélő, 1992

Bibó István: Levél Szalai Pálhoz. In: Jelentések a határon túli magyar kisebbségek helyzetéről. Csehszlovákia, Szovjetunió, Románia, Jugoszlávia. Budapest, ELTE – MKKE, 1988

Breitenstein, Ernst: A nemzeti kérdés megoldása Romániában. Era Socialistă, 1980/1.

Brezsnyev, Leonyid Iljics: Az SZKP és a szovjet állam külpolitikája. Budapest, Kossuth, 1982

A burzsoá nacionalizmus és a szocialista hazafiság. (Tézisek). Társadalmi Szemle, 1959/8–9.

Ceauşescu, Nicolae: Jelentés a 9. kongresszus határozatai és a Román Kommunista Párt programja teljesítéséről és a jövőbeni feladatokról. (Elhangzott az RKP Országos Konferenciáján 1977. december 7.) Záróbeszéd az Országos Konferencia munkálatainak befejezésekor. Bukarest, Politikai Kiadó, 1977

Ceauşescu, Nicolae: Románia a sokoldalúan fejlett szocialista társadalom építése útján (több kötetben). Bukarest, Politikai Kiadó, 1970–1978

Ceauşescu, Nicolae: Románia a szocialista építés kiteljesítése útján. Jelentések, beszédek, cikkek. Bukarest, Politikai Kiadó, 1968

Ceauşescu, Nicolae: The Making of the Romanian National Unitary State. Bucarest, Meridiane, 1986

Diák- és ifjúsági mozgalmak, 1956–1958. Forradalom – ellenállás – megtorlás. Válogatott dokumentumok. Felelős szerk.: Vida István. Budapest, Gondolat – Nagy Imre Alapítvány, 2007

Dokumentumok a kommunista és munkáspártok 1960 novemberi moszkvai nyilatkozatának feldolgozásához. Budapest, Kossuth, 1961

Duray Miklós: Kutyaszorító. Önéletrajz és beszélgetések önmagammal. New York, Püski, 1983

Ellenpontok. Sajtó alá rend.: Tóth Károly Antal. Csíkszereda, Pro-Print, 2000

Erdély története, I–III. Főszerk.: Köpeczi Béla. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1986

Fazekas János: A Román Kommunista Párt – a haza fiai testvériségének és barátságának, társadalmi és nemzeti egyenlőségének következetes harcosa. Tanulmányok és cikkek. Összeáll.: Bitay Ödön, Demény Lajos. Bukarest, Politikai Kiadó, 1980

Fodor Péter: Nemzetiségi politikánk elvei és gyakorlata. Pártélet, 1983/6.

Gáll Ernő: Napló. I–II. Sajtó alá rend.: Gáll Éva és Dávid Gyula. Kolozsvár, Polisz, 2003

Gáll Ernő: Számvetés. Huszonhét év a Korunk szerkesztőségében. Kolozsvár, Komp-Press – Korunk Baráti Társaság, 1995

Gheorghiu-Dej, Gheorghe: Beszéd a Floreasca csarnokban tartott nagygyűlésen. Bukarest, 1957

Gheorghiu-Dej, Gheorghe: Cikkek és beszédek. 1955. december –1959. július. Bukarest, Politikai Kiadó, 1959

Gheorghiu-Dej, Gheorghe: Cikkek és beszédek. 1959. augusztus –1961. május. Bukarest, Politikai Kiadó, 1961

Gorbacsov, Mihail: Átalakítás és új gondolkodás. Országunknak és az egész világnak. Budapest, Kossuth, 1987

Gorbacsov tárgyalásai magyar vezetőkkel. Dokumentumok az egykori SZKP és MSZMP archívumaiból, 1985–1991. Szerk. Baráth Magdolna, Rainer János. Budapest, 1956-os Intézet, 2000

Gyenes András: Az MSZMP XI. kongresszusa és a nemzetközi kérdések. Társadalmi Szemle, 1975/12.

Horn Gyula: Cölöpök. Budapest, Zenit Könyvek, 1991

Horthy Miklós titkos iratai. Sajtó alá rend.: Szinai Miklós, Szűcs László. Budapest, Kossuth, 1962

Hruscsov, Nyikita Szergejevics: A békés egymás mellett élésért. Beszédek és írások. 1959. január–december. Budapest, Kossuth, 1960

Huszár Tibor: Beszélgetések Nyers Rezsővel. Budapest, Kossuth, 2004

Illyés Gyula: Szellem és erőszak. Budapest, Magvető, 1978

Kádár János – végakarat. Az interjút készítette és a dokumentumokat vál.: Kanyó András. Szerk.: Veres Mária. Budapest, Hírlapkiadó, 1989

Kádár János: A békéért, népünk boldogulásáért. Beszédek és cikkek, 1981–1985. Budapest, Kossuth, 1985

Kádár János: A szocialista Magyarországért. Beszédek, cikkek, 1968–1972. Budapest, Kossuth, 1972

Kádár János: A szocializmusért – a békéért. Beszédek, cikkek, 1972–1978. Budapest, Kossuth, 1978

Kádár János: Hazafiság és internacionalizmus. Budapest, Kossuth, 1968

Kádár János: Szilárd népi hatalom: független Magyarország. Budapest, Kossuth, 1958

Kádár János: Szövetség politika – nemzeti egység. Beszédek és cikkek. 1978–1981. Budapest, Kossuth, 1981

Kállai Gyula: A polgári nemzettől a szocialista nemzetig. Budapest, Kossuth, 1965

Kántor Lajos: Függőhíd. Közérzetkrónika. Pécs, Jelenkor, 1993

Két szovjet diplomáciai irat a magyar–román kapcsolatokról. (Közreadja Baráth Magdolna.) Múltunk, 2003/3.

Király István: Hazafiság – nemzetköziség. Budapest, 1985

Király István: Hazafiság és forradalmiság. Budapest, Kossuth, 1974

Király Károly: Nyílt kártyákkal. Önéletírás és naplójegyzetek. Budapest, Nap, 1995

Kis állambiztonsági olvasókönyv. Október 23. – március 15. – június 16. a Kádár-korszakban. Összeáll.: Kenedi János. Budapest, Magvető, 1996

A kommunista és munkáspártok moszkvai nemzetközi értekezletének fontosabb anyagai. Uzsgorod, Kárpáti Könyvkiadó, 1969

A kommunista és munkáspártok nemzetközi tanácskozása. Moszkva, 1969. június 17. Budapest, Kossuth, 1969

Komócsin Zoltán: Az egységért folyó harc kipróbált fegyvere. Társadalmi Szemle, 1969/11.

Komócsin Zoltán: Nemzeti érdekek, internacionalista célok. Budapest, Kossuth, 1972

Kővágó László: A kommunista párt és Trianon. História, 1981/2.

Kővágó László: Kisebbség – nemzetiség. Budapest, Kossuth, 1977

Közlemény a Román Munkáspárt Központi Vezetőségének 1956. december 27–29-i plenáris üléséről. Gh. Gheorghiu-Dej jelentése az RMP KV plenáris ülésén. Bukarest, Polit. Kiadó, 1957

Közös gondolkodás a szocializmusról. A szocializmus fejlődésének időszerű kérdései hazánkban. Országos elméleti tanácskozás, II. Korreferátumok. Szeged, 1987. február 19–21. Szerk. Szigeti Györgyné. Budapest, Kossuth, 1988

Lăcrănjan, Ion: Szónoklat Erdélyről. Budapest, Áramlat, 1990

Maghiarii din România 1956–1958. (Minorităţi etnoculturale: mărturii documentare) Ed.: Andreea Andreescu, Andreea Varga, Lucian Nastasă. Cluj, Centrul de Resurse Pentru Diversitate Etnoculturală, 2002

A Magyar Írók Szövetsége Közgyűlése. 1986. november 19–30. Jegyzőkönyv. Budapest, Magyar Írók Szövetsége, 1988

Magyar–román kapcsolatok. 1956. január–1958. január. Dokumentumok. Szerk.: Pál Lajos, Vida István. Az iratokat gyűjtötte, válogatta, sajtó alá rendezte és a bevezető tanulmányt írta Lipcsey Ildikó. Budapest, Paulus-Publishing Bt. – Nagy Imre Alapítvány, 2004

A magyarság esélyei. A tanácskozás hiteles jegyzőkönyve. Lakitelek, 1987. szeptember 27. Szerk.: Agócs Sándor és Medvigy Endre. Lakitelek, Antológia, 1991

A Minisztertanács munkaprogramja. Elfogadta az Országgyűlés 1987. szeptember 16–19-ei ülése. Budapest, Kossuth, 1987

Mód Aladár: A szocialista nemzet elvi kérdései. Kortárs, 1967/2.

Mód Aladár: Sors és felelősség. Tanulmányok. Budapest, Magvető, 1967

Molnár Erik: A nemzeti kérdés. Magyar Tudomány, 1960/10.

Molnár Erik: Válasz a nacionalizmus kérdésében írt vitacikkekre. Új Írás, 1963/7–8.

A monori tanácskozás. 1985. június 14–16. Szerk.: Rainer M. János. Budapest, 1956-os Intézet, 2005

Az MSZMP határozatai és dokumentumai 1971–1975. Összeáll. és szerk.: Vass Henrik. Budapest, Kossuth, 1978

Az MSZMP ideiglenes vezető testületeinek jegyzőkönyvei. I. 1956. november 11. – 1957. január 14. Szerk.: Némethné Vágyi Karola, Sipos Levente. Budapest, Intera, 1993

Az MSZMP IX. kongresszusának jegyzőkönyve. 1966. november 18. – december 3. Budapest, Kossuth, 1967

Az MSZMP X. kongresszusának jegyzőkönyve. 1970. november 23.– 28. Budapest, Kossuth, 1971

Az MSZMP XI. kongresszusának jegyzőkönyve. 1975. március 17.–22. Budapest, Kossuth, 1975

Az MSZMP XII. kongresszusának jegyzőkönyve. 1980. március 24.–27. Budapest, Kossuth, 1980

Az MSZMP XIII. kongresszusának jegyzőkönyve. 1985. március 25.–28. Budapest, Kossuth, 1985

Nemzet – nemzettudat – nemzetiségek. (Közread. az MSZMP Művelődéspolitikai Munkaközössége.) Társadalmi Szemle, 1989/2.

Országos agitációs, propaganda és művelődési tanácskozás, 1973. január 24.–25. Budapest, Kossuth, 1973

Országos agitációs, propaganda- és művelődéspolitikai tanácskozás, 1983. január 11–12. (Aczél György és Óvári Miklós beszédei.) Budapest, Kossuth, 1983

Óvári Miklós: Hazafiság és nemzetköziség. Budapest, Kossuth, 1968

Óvári Miklós: Ideológiai helyzetünk és feladataink. Társadalmi Szemle, 1975/12.

Pacepa, Ion Mihai: Horizons rouges. Paris, 1987; magyarul: Vörös horizontok. Egy román kémfőnök vallomása. Budapest, PolgArt, 2002

Pascu, Ştefan: A történelem újramagyarázása és meghamisítása. Magazin Istoric, 1986/3.

Rendőrségi napi jelentések. 1956. október 23. --december 12. I. k. Összeáll.: Kajári Erzsébet. Budapest, Belügyminisztérium, 1996

Rendszerváltozás Magyarországon 1989–1990. Dokumentumok. Főszerk.: Békés Csaba, Malcolm Byrne. Szerk.: Kalmár Melinda, Ripp Zoltán, Vörös Miklós. National Security Archive – Hidegháború-történeti Kutatóközpont – 1956-os Intézet, Budapest, 1999 (Kézirat)

Révész Béla: Hírszerzés, propaganda és ellenzék Magyarországon. Állambiztonsági jelentés 1976-ból a külső ellenség és a belső ellenzék viszonyáról. Múltunk, 2005/3. 162–225.

A Román Kommunista Párt X. kongresszusa. Bukarest, Politikai Kiadó, 1969

A Román Kommunista Párt XIII. kongresszusa. 1984. november 19–22. Budapest, Kossuth, 1985

A snagovi foglyok. Nagy Imre és társai Romániában. Iratok. Összeállította, a jegyzeteket és a bevezető tanulmányt írta Baráth Magdolna és Sipos Levente. Budapest, Napvilág – Magyar Országos Levéltár, 2006

Stoica, Chivu: Nyilatkozat a Román Népköztársaság Kormányának bel- és külpolitikájáról: 1957. március 19. Bukarest, Politikai Kiadó, 1957

Sütő András: Heródes napjai. Naplójegyzetek az erdélyi magyarok exodusáról (1984–1987). Csíkszereda, Neptun, 2004

Sütő András: Perzsák. (Esszé.) Bukarest, Kriterion, 1982

Sütő András: Szemet szóért. Dokumentumok – naplójegyzetek. Debrecen, Csokonai, 1993

Szűrös Mátyás: Cselekvő politikával a magyarságért. Politikusi portré, 1988–1996. Budapest, Heraldika, 1997

Szűrös Mátyás: A nemzetközi kommunista mozgalom néhány időszerű kérdése. Budapest, Kossuth, 1985

Szüts Pál: Bukaresti napló. 1985–1990. Budapest, Osiris, 1998

Teroarea horthysto-fascistă in Nord-Vestul României: septembrie 1940 – octombrie 1944. Ed.: Mihai Fătu – Mircea Muşat. Bucureşti, Ed. Politică, 1985

Tóth Sándor: Jelentés Erdélyből (2. kötet). Párizs, Dialogues Européens, 1989

Szüts Pál: Bukaresti napló. 1985–1990. Budapest, Osiris, 1998

Történeti kényszerpályák – kisebbségi reálpolitikák. Dokumentumok a romániai magyar kisebbség történetének tanulmányozásához, 1944–1989. Összeáll. Vincze Gábor. Csíkszereda, Pro-Print, 2003

Szüts Pál: Bukaresti napló. 1985–1990. Budapest, Osiris, 1998

Törvények és rendeletek hivatalos gyűjtemény, 1989. 1. k. Budapest, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, 1990

Várkonyi Péter: Továbblépni az enyhülésért – Helsinki szellemében. Társadalmi Szemle, 1987/1.

Szüts Pál: Bukaresti napló. 1985–1990. Budapest, Osiris, 1998

Vasfüggöny keleten. Iratok a magyar–román kapcsolatokról. 1948–1955. Válogatta, sajtó alá rendezte, szerkesztette: Fülöp Mihály, Vincze Gábor. Debrecen, Kossuth Egyetemi Kiadó, 2007

Wirth Ádám: Szocialista nemzettudat illúziók nélkül. Valóság, 1967/4.

Szakirodalom

Az 1956-os forradalom és a romániai magyarság, 1956–1959. Szerk.: Stefano Bottoni. Csíkszereda, Pro-Print, 2006

Anton, Mioara–Chiper, Ioan: Instaurarea regimului Ceauşescu. Continuitate şi ruptură în relaţiile romano-sovietice. Bucureşti, Instutul Român de Studii Internaţionale „Nicolae Titulescu”, 2003

Autonóm magyarok? Székelyföld változása az „ötvenes” években. Tanulmányok. Csíkszereda, ProPrint, 2005

Balogh Sándor: A „magyar kérdés” a párizsi béketanácskozáson. Külpolitika, 1985/4.

Balogh Sándor: Magyarország külpolitikája. 1945–1950. Budapest, Kossuth, 1988

Bányai Éva: Sikertörténet kudarcokkal. Bukaresti életutak. Kolozsvár, Komp-Press, 2006

Bárdi Nándor: Tény és való. A budapesti kormányzatok és a határon túli magyarság kapcsolattörténete (problémakatalógus). Pozsony, Kalligram, 2004

Bayer József: A politikai legitimitás. Elméletek és viták a legitimitásról és a legitimációs válságról. Budapest, Napvilág Kiadó, 1997

Beke György: Magyar áfium. Trianon fogságában. Budapest, Püski, 1995

Beke György: Magyar gondok Erdélyben. Egyéni feljegyzések közös fájdalmakról. Budapest, Magvető, 1990

Békés Csaba: Az 1956-os forradalom a világpolitikában. Budapest, 1956-os Intézet, 2006

Berend T. Iván: Terelőúton. Szocialista modernizációs kísérlet Közép- és Kelet-Európában 194–1990. Budapest, Vince, 1999

Bibó István: Válogatott tanulmányok. 1–3. Budapest, Magvető, 1986

Bíró Péter: Kisebbségi perspektívák a totalitárius társadalomban. Magyar Füzetek, 5. Párizs, 1979

Bodor Pál: A hisztéria szükségállapota. Kellemetlen kézikönyv Romániáról. Budapest, Szabad Tér, 1990

Bottoni, Stefano: A hatalom értelmisége – az értelmiség hatalma. A Földes László-ügy. In: Autonóm magyarok? Székelyföld változása az „ötvenes” években. Tanulmányok. Csíkszereda, ProPrint, 2005

Bottoni, Stefano: Románia. In: Evolúció és revolúció. Magyarország és a nemzetközi politika 1956-ban. Szerk.: Békés Csaba. Budapest, 1956-os Intézet – Gondolat, 2007

Crisis in the East European Economy. The spread of the Polish disease. Ed.: Jan Drewnowski. London–Canberra–New York, Croom Helm-St. Martin’s Press, 1982

Csatári Dániel: Forgószélben. Magyar–román viszony 1940–1945. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1968

Csatári Dániel: Román–magyar kapcsolatok. Történelmi vázlat. Budapest, Kossuth, 1958

Csepeli György: Nagyvilágon e kívül… Nemzeti tudat és érzésvilág Magyarországon, 1970–2002. Budapest, Jószöveg Műhely, 2002

Csizmadia Ervin: A magyar demokratikus ellenzék (1968–1988). Budapest, T-Twins, 1995

Csorba Csaba: A romániai magyar művelődés és a társadalomtudományi kutatások. Valóság, 1974/10.

Dávid Gyula: Az 1956-os forradalom és a romániai magyarság. Hitel, 1991/21.

Doolin, Dennis J.: Territorial Claims in the Sino-Soviet Conflict. Documents and analysis. Stanford, Stanford Univ. – Hoover Institute, 1965

Durandin, Catherine–Tomescu, Despina: La Roumanie de Ceauşescu. Essai. Paris, Guy Epaud, 1988

Durandin, Catherine: A román nép története. Budapest, Maecenas, 1998

Enyedi Sándor: Magyar nyelvű iskolahálózat Romániában (1968–1972). Múltunk, 1995/1.

Az Eötvös Loránd Tudományegyetem évkönyve 1966. A nemzeti ideológia múltja és jelene. Szerk.: Balogh Sándor, Székely György. Budapest, 1966

Evolúció és revolúció. Magyarország és a nemzetközi politika 1956-ban. Szerk.: Békés Csaba. Budapest, 1956-os Intézet – Gondolat, 2007

Fischer-Galaţi, Stephen: Twentieth century Romania. New York, Columbia University Press, 1991

Florea, Elenea: A nemzet, a független és szuverén nemzetállam – a forradalom győzelmének és a szocializmus építésének szükséges kerete. Revista de Filozofie, 1981/3–4.

Föglein Gizella: Nemzetiség vagy kisebbség? A magyarországi horvátok, németek, románok, szerbek, szlovákok és szlovének státusáról, 1945–1993. Forrásközlések, tanulmányok, cikkek. Budapest, Ister, 2000

Földes György: Az eladósodás politikatörténete. 1957–1986. Budapest, Maecenas, 1995

Földes György: Hatalom és mozgalom. 1956–1989. Társadalmi-politikai erőviszonyok Magyarországon. Budapest, Kossuth, 1989.

Földes György: Kádár és Brezsnyev – kötélhúzás felső fokon. In: Ki volt Kádár? Harag és részrehajlás nélkül a Kádár-életútról. Szerk.: Rácz Árpád. Budapest, Rubicon – Aquila, 2001

Földes György: Kádár és Hruscsov – barátság felső fokon. In: Ki volt Kádár? Harag és részrehajlás nélkül a Kádár-életútról. Szerk.: Rácz Árpád. Budapest, Rubicon – Aquila, 2001

Földes György: Kádár János és a nemzet. In: Vissza a történelemhez… Emlékkönyv Balogh Sándor 70. születésnapjára. Szerk.: Izsák Lajos, Stemler Gyula. Budapest, Napvilág Kiadó, 1996

Földes György: Kádár János és az erdélyi magyarság. In: Nemzetiség – felelősség. Írások Gáll Ernő emlékére. Szerk.: Földes György, Gálfalvi Zsolt. Budapest, Napvilág Kiadó, 2005

Földes György: Kádár János külpolitikai gondolkodása, 1968–1978. In: Magyar külpolitikai gondolkodás a 20. században. Szerk.: Pritz Pál. Budapest, Magyar Történelmi Társulat, 2006

Földes György: Kádár János külpolitikai nézetei (1957–1967). In: Magyarország helye a 20. századi Európában. Szerk. Pritz Pál; Sipos Balázs, Zeidler Miklós közreműködésével. Budapest, Magyar Történelmi Társulat, 2002

Fülöp Mihály: Románia külpolitikája. Belső kiadvány, Magyar Külügyi Intézet, 1980

Für Lajos: Nemzetiségi kérdés, nemzetiségtudományi kutatások. Valóság, 1982/1.

Gáll Ernő: A román nemzeti ideológia – tegnap és ma. Régió, 1995/1–2.

Gáll Ernő: A nacionalizmus színeváltozása. Nagyvárad, Literator, 1994

Gough, Roger: A good comrade: János Kádár. Communism and Hungary. London – New York, I. B: Tauris, 2006

Harrington, Joseph F. – Courtney, Bruce J.: Tweaking the Nose of the Russians. Fifty years of American–Roumanian relations, 1940–1990. New York, Columbia University Press, 1991

Herczeg Ferenc: Az MSZMP nemzetiségi politikája. Budapest, Kossuth, 1976

Hetven év. A romániai magyarság története 1919–1989. Szerk.: Diószegi László, R. Süle Andrea. Budapest, Magyarságkutató Intézet, 1990

Hobsbawm, Eric John: A szélsőségek kora. A rövid 20. század története 1914–1991. Budapest, Pannonica, 1998

Horváth Andor: Golyóstoll. Egy értelmiségi jegyzetfüzetéből 1980–1982. Marosvásárhely, Mentor, 200

Hungarian History – World History. Szerk. Ránki György. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1984

Huszár Tibor: 1968 – Prága, Budapest, Moszkva. Kádár János és a csehszlovákiai intervenció. Budapest, Szabad Tér, 1998

Huszár Tibor: Kádár János politikai életrajza. 1–2. Budapest, Szabad Tér – Kossuth, 2001–2003

The Independence of Romania. Ed.: Ştefan Pascu. Bukarest, Ed, Acad, RSR, 1977

Integrációs stratégiák a magyar kisebbségek történetében. Szerk.: Bárdi Nándor, Simon Attila. Somorja, Fórum – Kisebbségkutató Intézet, 2006

Izsák Lajos: Rendszerváltástól rendszerváltásig. Magyarország története 1944–1990. Budapest, Kulturtrade, 1998

Jelentések a határon túli magyar kisebbségek helyzetéről. Csehszlovákia, Szovjetunió, Románia, Jugoszlávia. Budapest, ELTE – MKKE, 1988

Joó Rudolf: Nemzeti és nemzetiségi önrendelkezés, önkormányzat, egyenjogúság. Budapest, Kossuth, 1984

Juhász Gyula: Magyarország külpolitikája. 1919–1945. Budapest, Kossuth, 1969

Kántor Lajos: Erdélyi sorskerék. Szabédi László és a történelem. Budapest, Balassi, 1999

Kemp, Walter: Nationalism and communism in Eastern Europe and the Soviet Union. A basic contradiction? London, Macmillan, 1999

Kennedy, Paul: A nagyhatalmak tündöklése és bukása. Gazdasági változások és katonai konfliktusok, 1500–2000. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1992

Ki volt Kádár? Harag és részrehajlás nélkül a Kádár-életútról. Szerk.: Rácz Árpád. Budapest, Rubicon – Aquila, 2001

King, Robert R.: History of the Romanian Communist Party. Stanford, Hoover University Press, 1980

Kisebbségben. Szerk.: Kende Péter. Paris, Dialogues Européens, 1979

Kísért a múlt Székelyföldön. Az úgynevezett Agache-ügy története. Összeállította: Iochom István. Kézdivásárhely, Media Kiadó, 1999

Kiss Gy. Csaba: Jutottunk-e előbbre a nemzetvitában? In: Kiss Gy. Csaba: Közép-Európa, nemzetek, kisebbségek. Esszék, tanulmányok és cikkek. Budapest, Pesti Szalon, 1993

Kiss Gy. Csaba: Közép-Európa, nemzetek, kisebbségek. Esszék, tanulmányok és cikkek. Budapest, Pesti Szalon, 1993

Kissinger, Henry Alfred: Diplomácia. Budapest, Panem – McGraw-Hill – Grafo, 1996

Kosáry Domokos: A magyar és európai politika történetéből. Tanulmányok. Budapest, Osiris, 2001

Kosáry Domokos: A nemzetállam jövője. In: Uő: A magyar és európai politika történetéből. Tanulmányok. Budapest, Osiris, 2001

Kovács Ákos: A kitalált hagyomány. Pozsony, Kalligram, 2006

Köpeczi Béla: Erdély története harminc év távlatából. Kisebbségkutatás, 2006/1.

Köpeczi Béla: Korunk eszméi és a magyar szellemi élet. Előadás a JATE oktatói tanácskozásán. Tiszatáj, 1984/8.

Köteles Pál: Töprengés egy torzkép előtt. Tiszatáj, 1982/9.

Kővágó László: Nemzetiségek a mai Magyarországon. Budapest, Kossuth, 1981

Láttuk-e, hogy jön? A társadalomtudományok sikerei és kudarcai a kelet-európai politikai átalakulásban. (Konferencia, 1990.) Budapest, T-Twins, 1991

Lengyel László: Végkifejlet. Budapest, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, 1989

Lukács Zs. Tibor: A brassói felkeléstől a decemberi forradalomig. Románia és Magyarország megítélése a Le Monde napilapban 1987 novemberétől 1989 decemberéig. Korunk, 1993/10.

Magyar külpolitikai gondolkodás a 20. században. Szerk.: Pritz Pál. Budapest, Magyar Történelmi Társulat, 2006

Magyarország helye a 20. századi Európában. Szerk.: Pritz Pál; Sipos Balázs, Zeidler Miklós közreműködésével. Budapest, Magyar Történelmi Társulat, 2002

Mesterházi Lajos: A hazafiság logikája. Budapest, Magvető, 1983

Mérlegen a XX. századi magyar történelem. Értelmezések és értékelések. Szerk.: Püski Levente és Valuch Tibor. Debrecen, 1956-os Intézet – Debreceni Egyetem Történeti Intézet Új- és Legújabbkori Magyar Történelmi Tanszéke, 2002

Mitchell, R. Judson: Ideology of a Superpower. Contemporary Soviet doctrine on international relations. Stanford, Hoover Institution Press, 1982

Mód Aladár: Nemzet és szocialista nemzet. Budapest, Magvető, 1974

Molnár Gusztáv: Limes. In: Jelentések a határon túli magyar kisebbségek helyzetéről. Csehszlovákia, Szovjetunió, Románia, Jugoszlávia. Budapest, ELTE – MKKE, 1988

Nemzetiség – felelősség. Írások Gáll Ernő emlékére. Szerk.: Földes György, Gálfalvi Zsolt. Budapest, Napvilág Kiadó, 2005

Nézetek a magyarságról, hazafiságról és internacionalizmusról. Összeáll.: Hann Endre, Hunyady György, Lázár Guy és Pörzse Katalin. Budapest, Tömegkommunikációs Kutatóközpont, 1974

Nézetek a szocialista hazafiság időszerű kérdéseiről. Összeáll.: Hann Endre, Hunyady György és Pörzse Katalin. Budapest, Tömegkommunikációs Kutatóközpont, 1975

Novák Csaba Zoltán: A megyésítés előkészítése és a nemzetiségi kérdés Romániában. A hét, 2005. november 10.

Novák Csaba Zoltán: Szocialista nemzet és kisebbség a Román Kommunista Párt vezetőségének diskurzusában. Marosvásárhely, Gheorge Şincai Kutatóintézet. Kézirat

Oxford világtörténet a 20. században. Szerk.: Michael Howard és Wm. Roger Louis. Budapest, Napvilág Kiadó, 2002

Pach Zsigmond Pál: Történelem és nemzettudat. Cikkek, előadások. Budapest, Kossuth, 1987

Paczkowski, Andrzej: Fél évszázad Lengyelország történetéből, 1939–1989. Budapest, 1956-os Intézet, 1997

Pankovits József: Irány a szociáldemokrácia? Az olasz kommunista mozgalom metamorfózisáról. Társadalmi Szemle, 1990/5.

Pomogáts Béla: A romániai magyar irodalom. Budapest, Bereményi, 1993

Pomogáts Béla: A transzilvánizmus. Az Erdélyi Helikon ideológiája. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1983

Potthoff, Heinrich – Miller, Suzanne: The Social Democratic Party of Germany, 1848–2000. Bonn, Dietz, 2006

Ripp Zoltán: Belgrád és Moszkva között. A jugoszláv kapcsolat és a Nagy Imre-kérdés. (1956. november – 1959. február) Budapest, Politikatörténeti Alapítvány, 1994

Ripp Zoltán: Rendszerváltás Magyarországon. 1987–1990. Budapest, Napvilág Kiadó, 2006

Romania: 40 Years (1944–1984). Ed.: Vlad Georgescu. New York, Praeger, 1985

Románia 1944–1990. Gazdaság- és politikatörténet. Összeáll.: Hunya Gábor, Réti Tamás, R. Süle Andrea, Tóth László. Budapest, Atlantisz, 1990

Romsics Ignác: Az 1947-es párizsi békeszerződés. Budapest, Osiris, 2006

Romsics Ignác: Magyarország története a XX. században. Budapest, Osiris, 2000

Romsics Ignác: Nemzet, nemzetiség és állam Kelet-Közép- és Délkelet-Európában a 19. és 20. században. Budapest, Napvilág Kiadó, 1998

Romsics Ignác: Volt egyszer egy rendszerváltás. Budapest, Rubicon Ház, 2003

Schöpflin, George (György): The Hungarians of Romania. London, Minority Rights Group, 1978

Schöpflin György: A magyarok helyzete Romániában. In: Kisebbségben. Szerk. Kende Péter. Paris, Dialogues Européens, 1979

Smith, Alan: Is There a Romanian Economic Crisis? The problems of energy and indebtedness. In: Crisis in the East European Economy. The spread of the Polish disease. Ed.: Jan Drewnowski. London–Canberra–New York, Croom Helm-St. Martin’s Press, 1982

Süle Andrea, R.: A Román Kommunista Párt nemzetiségi politikája a pártdokumentumok tükrében. In: Jelentések a határon túli magyar kisebbségek helyzetéről. Csehszlovákia, Szovjetunió, Románia, Jugoszlávia. Budapest, ELTE – MKKE, 1988

Szabó László, Sz.: Nemzetiség – szocializmus – közművelődés. Alföld, 1977/5.

Szabó Miklós: A Horthy-kor nemzetfelfogása. Világosság, 1988/8–9.

Szabó Miklós: Politikai kultúra Magyarországon, 1896–1986. Válogatott tanulmányok. Budapest, ELTE–MKKE, 1989

Száraz György: Egy különös könyvről. Valóság, 1982/10.

Száraz György: Erdély múltjáról, jelenidőben. Budapest, Magvető, 1988

Szarka László: Az etnikai ellentétek historikumáról. Magyar Tudomány, 1995/5.

Szász Zoltán: A románok története. Budapest, Bereményi, 1993

Székelyhidi Ágoston: Mit jelent Erdély? Megjegyzések Stefan Pascu történelmi munkájáról. Alföld, 1985/9.

Székelyhidi Ágoston: Válasz Pascunak. Alföld, 1986/9.

Szesztay Ádám: Nemzetiségi kérdés a Kárpát-medencében 1956–1962. Az ötvenhatos forradalom hatása a kelet-közép-európai kisebbségpolitikára. Budapest, MTA Kisebbségkutató Intézet, 2003.

Szilágyi Ákos: Nemzetközpontú értéktudat vagy értékközpontú nemzettudat? Új Forrás, 1979/4.

Szűcs Jenő: Nemzet és történelem. Tanulmányok. 2. kiadás. Budapest, Gondolat, 1984

Szűcs Jenő: A nemzet historikuma és a történelemszemlélet nemzeti látószöge. Hozzászólás egy vitához. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1970

Szűcs Jenő: Történeti „eredet”-kérdések és nemzeti tudat. Valóság, 1985/3.

Tabajdi Csaba (szerk.): Mérleg és számvetés tizenhárom év után. A magyarságpolitikai rendszerváltás kezdete. Budapest, 2001

Tamás Gáspár Miklós: Nem lehet? Élet és Irodalom, 2004. december 3.

Tanulmányok Erdély történetéből. Szakmai konferencia Debrecenben, 1987. október 9–10. Szerk.: Rácz István. Debrecen, Csokonai, 1988

Tilkovszky Loránt: Nemzetiség és magyarság. Nemzetiségpolitika Magyarországon Trianontól napjainkig. Budapest, IKVA, 1994

Tilkovszky Loránt: Nemzetiségi politika Magyarországon a 20. században. Debrecen, Csokonai, 1998

Tismăneanu, Vladimir: Stalinism for all seasons. A political history of Romanian communism. Berkeley, University of California Press, 2003

Tóth Sándor: Rólunk van szó. Tanulmányok. Bukarest, Kriterion, 1980

Vago, Raphael: The Grandchildren of Trianon. Hungary and the Hungarian minority in the communist states. Boulder, Columbia University Press, 1989

Varga Andrea – Vincze Gábor: Kállai Gyula nem hivatalos látogatása Bukarestben 1959 nyarán. Magyar Kisebbség, 1999/1.

Vincze Gábor: Illúziók és csalódások. Fejezetek a romániai magyarság második világháború utáni történetéből. Csíkszereda, Státus, 1999

Vissza a történelemhez… Emlékkönyv Balogh Sándor 70. születésnapjára. Szerk.: Izsák Lajos, Stemler Gyula. Budapest, Napvilág Kiadó, 1996

Napilapok, folyóiratok, periodikumok

A hét

Alföld

Cikkek a nemzetközi sajtóból (MTI)

Cikkek a szocialista sajtóból (MTI)

Contemporanul

Élet és Irodalom

Előre

Era Socialistă

Frankfurter Allgemeine

Zeitung

História

Igaz szó

International Herald Tribune

Irodalmi Újság (Párizs)

Kisebbségkutatás

Kortárs

Korunk

KSH Statisztikai Évkönyv

Külkereskedelmi Évkönyv

Külpolitika

Le Figaro

Liberation

Magazin Istoric

Magyar Hírlap

Magyar Kisebbség

Magyar Közlöny

Magyar Külpolitikai Évkönyv

Magyar Nemzet

Magyar Tudomány

Mozgó Világ

Múltunk

Nemzetközi Politikai Évkönyv

Nemzetközi Statisztikai Évkönyv

Nemzetőr

Népszabadság

Newsweek

Novoje Vremjá

Országgyűlési Értesítő

Pártélet

Pravda

Régió

Revista de Filozofie

România Literară

Romániai Magyar Szó

Scînteia

Süddeutsche Zeitung

Társadalmi Szemle

The Economist

The Independent

Tiszatáj

Új Forrás

Új Tükör

Utunk

Valóság

Világosság

Rövidítések

ANIC Arhivele Naţionale Istorice Centrale, Bukarest

BKP Bulgária Kommunista Pártja

d. doboz

dosz. dossziár

ENSZ Egyesült Nemzetek Szervezete

f. fond

IMF Nemzetközi Valutaalap (International Monetary Found)

KB Központi Bizottság

KGST Kölcsönös Gazdaság Segítség Tanácsa

KISZ Kommunista Ifjúsági Szövetség

KKP Kínai Kommunista Párt

LEMP Lengyel Egyesült Munkáspárt

MOL Magyar Országos Levéltár

MSZMP Magyar Szocialista Munkáspárt

MTA Magyar Tudományos Akadémia

MT Minisztertanács

NATO Észak-atlanti Szövetség (North Atlantic Treaty Organization)

NDK Német Demokratikus Köztársaság

NSZEP Német Szocialista Egységpárt

NSZK Német Szövetségi Köztársaság

ő. e. őrzési egység

PB Politikai Bizottság

PIL Politikatörténeti és Szakszervezeti Levéltár

PVB Politikai Végrehajtó Bizottság

RGANI Rosszijszkij Goszudarsztvennij Arhiv Novejsej Isztorii, Moszkva

RKP Román Kommunista Párt

RMP Román Munkáspárt

SZKP Szovjetunió Kommunista Pártja

VB Végrehajtó Bizottság

VSZ Varsói Szerződés

VSZ PTT Varsói Szerződés Politikai Tanácsadó Testülete

Életrajzi jegyzetek

Aczél György (1917–1991) magyar politikus. 1946 és 1949 között az MKP (MDP) Zemplén, majd Baranya Megyei Bizottságának első titkára. 1949-ben letartóztatták és koholt vádak alapján elítélték. 1954-ben szabadult. Az 1956-os forradalom után az MSZMP KB tagjává választották. 1958–1967-ben a művelődésügyi miniszter első helyettese. 1967 és 1974, illetve 1982 és 1985 között az MSZMP KB kulturális ügyekkel foglalkozó titkára. 1974-től 1982-ig miniszterelnök-helyettes. 1970-től 1985-ig a PB tagja, 1967-től 1985-ig az ország kulturális életének irányítója. 1985–1989-ben az MSZMP KB Társadalomtudományi Intézetének igazgatója.

Alexandru, Ioan (1941–2000) román költő, esszéista, politikus. Magyarországon Kányádi Sándor versfordításai révén lett ismert. Az 1989-as rendszerváltozás után politikai pályára lépett, és a Kereszténydemokrata Nemzeti Parasztpárt képviselője volt.

Andrei, Ştefan (1931–2014) román politikus. 1969–1972-ben az RKP KB pót-, majd 1972 és 1989 között rendes tagja. 1972–1978-ban és 1985–1987-ben az RKP KB titkára. 1984-től az RKP KB Politikai Végrehajtó Bizottságának póttagja. 1978-tól 1985-ig külügyminiszter, 1987 és 1989 között miniszterelnök-helyettes.

Andropov, Jurij Vlagyimirovics (1914–1984) szovjet politikus. 1953–1957-ben a Szovjetunió magyarországi nagykövete. 1957–1961 között az SZKP KB osztályvezetője, 1961-től a KB tagja, 1962-től 1967-ig titkára. 1967–1982-ben a KGB elnöke. 1967 és 1973 között a SZKP PB póttagja, 1973-tól rendes tagja. Brezsnyev halála után, 1982-től haláláig az SZKP KB főtitkára, 1983–1984-ben a Szovjetunió Legfelsőbb Tanácsa elnökségének elnöke (államfő).

Apostol, Gheorghe (1913–1993) román politikus. 1945-től az RKP KB, 1948-tól 1965-ig a PB, 1965 és 1969 között a KB Elnökségének tagja. 1954–1955-ben az RMP első titkára. 1952 és 1954 között, majd 1961-től 1968-ig a Minisztertanács első elnökhelyettese. Gheorghiu-Dej bizalmasa, utódlásában Ceauşescu riválisa. Az utóbbi hatalomra kerülésével háttérbe szorult, 1977-től 1988-ig diplomata volt Dél-Amerikában.

Apró Antal (1913–1994) magyar politikus. 1946 és 1956. október 28. között az MKP, majd az MDP PB tagja. 1948–1952-ben a SZOT főtitkára, 1952–1953-ban építőanyag-ipari miniszter. 1953 novemberétől a Minisztertanács elnökhelyettese. 1956. október 27-től a Nagy Imre-kormány építésügyi minisztere, majd a Forradalmi Munkás–Paraszt Kormány iparügyi minisztere. 1956-tól 1988-ig az MSZMP KB, 1980-ig a PB tagja. 1957–1971 között miniszterelnök-helyettes, 1971–1984-ben az Országgyűlés elnöke. 1976 és 1989 között a Magyar–Szovjet Baráti Társaság elnöke.

Ara-Kovács Attila (1953–) erdélyi születésű magyar filozófus, szerkesztő, diplomata. Az 1970-es években bekapcsolódott a Ceauşescu-rezsimmel szembeni kulturális, majd politikai ellenállás szervezésébe. 1982-ben az egyik alapítója az Ellenpontok c. szamizdat folyóiratnak, annak 1983-as felszámolásáig főszerkesztője. 1982 végén a szerkesztőség többi tagjával együtt letartóztatták, később házi őrizetben tartották. 1983-ban Magyarországra költözött. Az Erdélyi Magyar Hírügynökség alapítója és 1983–1990 között vezetője. 1984-től 1991-ig az Európa Könyvkiadó szerkesztője, 1991–1993-ban a Beszélő szerkesztője, azután szabadúszó újságíró, majd az SZDSZ szakértője. 2002-től a Külügyminisztérium Stratégiai Főosztályának főosztályvezető-helyettese. Jelenleg a Budapest Centre of Foreign Affairs nevű intézet igazgatója.

Arató Endre (1921–1977) magyar történész. 1951-től az MTA Történettudományi Intézetének tudományos főmunkatársa, osztályvezetője, majd igazgatóhelyettese. 1955-től az ELTE BTK Kelet-Európa-történeti Tanszékének docense, később egyetemi tanára. Kelet-Európa 19–20. századi és a magyarországi nemzetiségek történetével foglalkozott.

Bagdas, Haled (1912–1995) szíriai politikus. 1936-tól haláláig a Szíriai Kommunista Párt főtitkára. 1954-ben az első, arab országban képviselővé választott kommunista politikus. A legális működés érdekében az 1970-es években pártjával csatlakozott Asszad Haladó Nemzeti Frontjához. Gorbacsov reformjait ellenezte, 1986-ban az eltérő álláspontot képviselő pártvezetők kilépése pártszakadáshoz vezetett.

Balázs Sándor (1928–2022) romániai magyar filozófus. 1952-től a Bolyai, majd a Babeş–Bolyai Tudományegyetemen tanít filozófiát. 1983-tól egyetemi tanár, 1993-tól nyugdíjasként konzultáns professzor. A Ceauşescu-diktatúra utolsó időszakában (1988–1989) a Kiáltó Szó c. szamizdat folyóiratot szerkesztője. A Bolyai Tudományegyetem újraindításáért küzdő Bolyai Társaság elnöke volt.

Balogh Edgár (1906–1996) romániai magyar publicista, irodalmár. Az 1920-as évek végén újságírói pályáját a Prágai Magyar Hírlapnál kezdte. Rész vett a Sarló-mozgalom megszervezésében. 1931-től Az Út c. prágai folyóirat szerkesztője. 1935-ben a csehszlovák hatóságok kiutasították. Kolozsvárra költözött, és a Korunk, valamint a Brassói Lapok munkatársa lett. 1941–1944-ben a Kelet Népe kolozsvári szerkesztője. 1944–1948-ban a kolozsvári Világosság főszerkesztője. 1948-tól a Bolyai Egyetem egyetemi tanára, 1949-ben az egyetem rektora. 1949-ben a Magyar Népi Szövetség több vezetőjével együtt koholt vádak alapján letartóztatták, 1956-ban szabadult és rehabilitálták. 1957–1971 között a Korunk főszerkesztő-helyettese, a Romániai magyar irodalmi lexikon főszerkesztője.

Balogh Sándor (1926–2004) magyar történész. 1960–1964-ben az MSZMP KB felsőoktatási és tudományos alosztályvezetője. 1961-től az ELTE BTK Újkori Magyar Történeti Tanszékén tanított, 1964–1967-ben docens, 1967-től egyetemi tanár. 1988–1989-ben a Párttörténeti Intézet, 1990–1991-ben a Politikatörténeti Intézet igazgatója. 1986-tól 1991-ig a Magyar Történelmi Társulat elnöke. Fő kutatási területe az 1945 és 1950 közötti magyar pártviszonyok és a magyarországi nemzetiségek története.

Banc, Iosif (1921–2007) román politikus. 1960-tól 1989-ig az RMP, illetve az RKP KB tagja. 1962 és 1965 között a Maros Magyar Autonóm Tartományban az RMP pártbizottságának első titkára. 1965-től miniszterelnök-helyettes, az RKP Politikai Végrehajtó Bizottságának póttagja. 1971–1972-ben mezőgazdasági miniszter. 1972-től az RKP KB titkára. 1979 és 1989 között a PVB tagja.

Bányász Rezső (1931–2012) magyar újságíró, diplomata. 1961–1962-ben a Külügyminisztérium sajtófőosztályának munkatársa, 1968–1972-ben és 1976–1981 között főosztályvezető-helyettes, majd főosztályvezető. 1972–1976-ban a New York-i ENSZ-képviselet helyettes vezetője. 1981–1984-ben londoni és dublini nagykövet. 1984–1988-ban a Minisztertanács Tájékoztatási Hivatalának elnöke, államtitkár. 1986-tól 1988-ig kormányszóvivő. 1988–1990-ben ottawai nagykövet.

Barbu, Eugen (1924–1993) román író, újságíró. 1969 és 1979 között az RKP KB póttagja. A román irodalmi élet egyik meghatározó alakja. 1960 és 1968 között a Luceafărul, 1970-től a Săptămîna főszerkesztője volt. Az 1970-as, 1980-as években lapjában számos támadást indított a Romániát elhagyó, vagy a rendszerrel szemben kritikus értelmiségiek ellen. Az 1989-es forradalom után a nacionalista Nagy-Románia Párt egyik alapítója. 1992-től haláláig a párt parlamenti képviselője.

Barcs Sándor (1912–2010) magyar politikus, újságíró. Bajcsy-Zsilinszky Endre munkatársa volt, 1944-ben a Gestapo letartóztatta. 1946-ban az FKGP sajtóosztályának vezetője, 1948-ban a párt balszárnyának tagjaként a Kisgazdapárt alelnöke lett. 1947–1990 között országgyűlési képviselő, 1964-től az MSZMP tagja, 1953–1975-ben és 1978–1989-ben az Elnöki Tanács tagja. 1950 és 1980 között az MTI vezérigazgatója, 1965-től 1975-ig a MUOSZ elnöke. 1950–1963-ban a Magyar Labdarúgó-szövetség elnöke, később az UEFA és a FIFA alelnöke. 1990-ig országgyűlési képviselő.

Barity Miklós (1929–) magyar politikus, diplomata. 1982-től 1985-ig Magyarország bukaresti nagykövete. 1988-ban külügyminiszter-helyettes, majd 1988–1990 között prágai nagykövet.

Bârlădeanu, Alexandru (1911–1997) román politikus, közgazdász. 1949-től 1957-ig külkereskedelmi miniszter. 1954–1955-ben az Állami Tervbizottság elnökhelyettese, 1955–1956-ban az elnöke volt. 1955-től 1969-ig az RMP, illetve az RKP KB tagja, 1962-től 1965-ig az RMP PB, 1965 és 1968 között az RKP PVB tagja. 1955–1969 között miniszterelnök-helyettes. 1969-től fokozatosan háttérbe szorult. 1990–1992-ben a román parlament szenátusának elnöke.

Bârlea, Ştefan (1934–2014) román politikus. Az 1960-as években az Ifjúsági Munkásszövetségben (IMSZ) töltött be vezető pozíciókat. 1969-től 1989-ig az RKP KB tagja. 1977–1985-ben az államfői irodán dolgozott vezető beosztásban, Ceauşescu közeli munkatársa. 1983 és 1988 között a Politikai Végrehajtó Bizottság póttagja. 1985-től 1988-ig az Állami Tervbizottság elnöke.

Beke György (1927–2007) romániai magyar író, újságíró. A Romániai Magyar Szó (1948–1953), az Előre (1953–1974), majd A Hét (1974-1987) munkatársa. 1989-től Budapesten élt. 1994-től a Magyar Élet főszerkesztője, 1995 és 2000 között a Nyelvünk és Kultúránk felelős szerkesztője.

Bence György (1941–2006) magyar filozófus. 1966–1968-ban az MTA Filozófiai Intézetének tudományos segédmunkatársa, ahonnan politikai okokból eltávolították. 1969–1972 között Lukács György és Márkus György aspiránsa. Márkussal és Kis Jánossal közösen írt, a marxizmussal szemben kritikus, Hogyan lehetséges kritikai gazdaságtan? c. könyve miatt 1973-tól alkalmazási és publikációs tilalom sújtotta. Szabadúszó fordítóként dolgozott, 1982-től 1989-ig külföldön élt. Részt vett a demokratikus ellenzék munkájában. 1989-től a BUKSZ szerkesztőbizottságának tagja, majd elnöke. 1991-től az ELTE BTK professzora, az MTA Filozófiai Bizottságának elnöke.

Benkő Samu (1928–2021) romániai magyar művelődéstörténész. 1951–1952-ben tanársegéd a kolozsvári Bolyai Tudományegyetemen, ahonnan 1952-ben eltávolították. 1953 és 1975 között a Román Tudományos Akadémia Kolozsvári Történettudományi Intézetének tudományos főmunkatársa. 1975-től 1988-as nyugdíjazásáig az akadémia kolozsvári könyvtárában tudományos főmunkatárs. 1991–1994-ben az Erdélyi Múzeum felelős szerkesztője, 1994 és 2002 között az Erdélyi Múzeum Egyesület elnöke.

Bényi József (1928–2001) magyar diplomata. 1953-tól a Külügyminisztérium munkatársa. 1954–1957-ben pozsonyi alkonzul. 1961-től 1970-ig minisztériumi főosztályvezető-helyettes, majd főosztályvezető. 1970 és 1975 között római, 1979 és 1984 között párizsi nagykövet. 1985-től 1990-ig külügyminiszter-helyettes. 1990–1991-ben helyettes államtitkár. 1997–1998-ban miniszterelnöki főtanácsadó.

Berecz Frigyes (1933–2005) magyar mérnök, politikus. 1964-től a Beloiannisz Híradástechnikai Gyár műszerésze, 1973-tól termelési igazgatója, 1976-tól vezérigazgató-helyettese, 1981 és 1986 között vezérigazgatója. 1986–1987-ben a Minisztertanács-elnökhelyettese. 1987–1989-ben ipari miniszter. 1980 és 1989 között az MSZMP KB tagja.

Berecz János (1930–2022) magyar politikus. 1966-tól a Külügyminisztérium pártbizottságának titkára, 1972–1974-ben az MSZMP KB külügyi osztályának helyettes vezetője, 1974 és 1982 között osztályvezetője. 1982–1985-ben a Népszabadság főszerkesztője. 1980-tól 1989-ig az MSZMP KB tagja, 1985 és 1989 között a KB ideológiai titkára, 1987 és 1989 között a PB tagja.

Bibó István (1911–1979) magyar jogfilozófus, politikus. 1945-ben a Belügyminisztériumban osztályvezető. 1945 és 1948 között a Nemzeti Parasztpárt egyik vezető politikusa. 1946-tól a szegedi egyetemen tanított, 1947–1949-ben a Kelet-európai Tudományos Intézet igazgatója. 1951-től az ELTE Egyetemi Könyvtárban könyvtáros, majd kutató. Az 1956-os forradalom idején a Nagy Imre-kormány államminisztere. November 4-én kiadott nyilatkozatában passzív ellenállásra szólította fel a lakosságot. 1957-ben letartóztatták és életfogytiglani börtönre ítélték, 1963-ban amnesztia révén szabadult. 1971-es nyugdíjazásáig a Központi Statisztikai Hivatal könyvtárosa.

Biczó György (1926–2011) magyar diplomata. 1957-ben az új-szegedi Kendergyár igazgatója, egyidejűleg a Szegedi Városi Tanács elnökhelyettese. 1958 és 1974 között a Szegedi Városi Tanács elnöke. 1974–1978-ban bukaresti nagykövet. 1978-tól 1984-ig a Külügyminisztérium Személyzeti Főosztályának vezetője. 1984–1987-ben varsói nagykövet.

Biľak, Vasil (1917–2014) szlovák politikus. 1955 és 1971 között a Szlovák KP KB tagja, 1962-től 1968-ig a KB titkára és Elnökségének tagja, 1968-ban kilenc hónapig első titkára. 1954 és 1988 között a CSKP KB tagja, 1968-tól 1988-ig a KB titkára és a KB Elnökségének tagja. 1970-től a KB Ideológiai Bizottságának tagja. A CSKP konzervatív szárnyának meghatározó alakja volt.

Biszku Béla (1921–2016) magyar politikus. 1956–1957-ben az MSZMP budapesti első titkára, 1956-tól 1985-ig a KB, 1980-ig a PB tagja. Az 1956-os forradalom utáni megtorlások idején belügyminiszter (1957–1961). 1961–1962-ben a Minisztertanács elnökhelyettese, majd 1978-ig a KB adminisztratív, később pártszervező titkára. Az új gazdasági mechanizmus ellenzője és a párton belüli konzervatív csoport meghatározó alakja.

Bitay Ödön (1932–2006) romániai magyar szerkesztő, közíró. 1955 és 1958 között az Előre, majd az Új Sport munkatársa. 1958-tól 1984-ig a Politikai Könyvkiadó szerkesztője. Számos írása jelent meg folyóiratokban, újságokban, rovata volt a Román Rádió bukaresti magyar adásában. 1970 és 1984 között az Együttlakó Nemzetiségek szerkesztőségi vezetője. 1984-től 1989-ig egy sepsiszentgyörgyi gyárban dolgozott mint közgazdász és műszaki kabinetvezető. 1990-ben a Nemzeti Megmentési Front Tanácsa kisebbségi bizottságának szakértője.

Bobu, Emil (1927–2014) román politikus. 1968 és 1973 között a suceavai területi pártbizottság első titkára. 1965-től az RKP KB, 1974-től a Politikai Végrehajtó Bizottság tagja. 1973–1975-ben belügyminiszter. 1975-től 1979-ig és 1981-től 1989-ig az RKP KB titkára. 1979–1981-ben munkaügyi miniszter, 1982-ben miniszterelnök-helyettes.

Bodor Pál (1930–2017) erdélyi születésű magyar író, újságíró. 1946 és 1967 között több romániai magyar lap (Romániai Magyar Szó, Igazság, Utunk) munkatársa. 1967–1969-ben a bukaresti Irodalmi Könyvkiadó, majd a Kriterion Kiadó főszerkesztője. 1970–1979 között a román televízió német és magyar műsorainak főszerkesztője, 1982-ig az Előre főmunkatársa. 1983-ban áttelepült Magyarországra. A Magyar Nemzet, majd 1991–1994-ben a Népszabadság főmunkatársa, 1991 és 1993 között a Magyar Újságírók Országos Szövetségének elnöke.

Bolojan, Victor (1922–) román politikus, diplomata. 1959–1963-ban nagyváradi első titkár. 1968 és 1976 között a Bihar Megyei Pártbizottság első titkára és a Megyei Tanács elnöke. 1969 és 1979 között az RKP KB tagja. 1976-tól 1984-ig Románia budapesti nagykövete. 1985–1989-ben Nicaraguában és Kubában volt nagykövet.

Brandt, Willy (1913–1992) német (NSZK) politikus. 1957–1966 között Nyugat-Berlin kormányzó polgármestere. 1962-től az SPD alelnöke, 1964-től elnöke. 1966–1969-ben, a CDU–SPD nagykoalíció idején alkancellár és külügyminiszter. Az SPD győzelme után 1969 és 1974 között az NSZK kancellárja. Belpolitikai reformjai a jóléti állam kiépítését szolgálták, külpolitikájával a megbékélés és az európai enyhülési folyamat egyik vezéralakjává vált. A kelet-európai szocialista országokkal párbeszédre, a kapcsolatok normalizálására törekedett. Irányításával az NSZK szerződést kötött a Szovjetunióval, Lengyelországgal, Csehszlovákiával, alapszerződést az NDK-val. 1974-ben egy kémbotrány miatt lemondott, de 1987-ig az SPD elnöke maradt. 1971-ben Nobel-békedíjat kapott.

Brătianu, Ion (1864–1927) román politikus. 1909-től a Nemzeti Liberális Párt elnöke. 1909– 1911-ben és 1914–1919 között (megszakítással) miniszterelnök. 1916-ban az antanthatalmakkal kötött titkos megállapodás értelmében Romániát beléptette az első világháborúba. Részt vett a párizsi békekonferencián, mivel azonban Románia maximális területi követeléseit nem sikerült elérnie, 1919 szeptemberében lemondott. 1922 és 1926 között, majd 1927. júniustól haláláig ismét miniszterelnök.

Brezsnyev, Leonyid Iljics (1906–1982) szovjet politikus. 1952-től az SZKP KB tagja és a KB elnökségének póttagja. 1957-től az elnökség (1966-tól PB) rendes tagja, 1956–1960-ban a KB titkára. 1960–1964 között a Szovjetunió Legfelsőbb Tanácsa Elnökségének elnöke (államfő). 1964-ben szerepet játszott Hruscsov megbuktatásában, és őt választották meg az SZKP KB első titkárává (1966-tól 1982-ig főtitkár). A többi szocialista országgal szemben az ún. Brezsnyev-doktrínát érvényesítette. Az 1970-es években vezetőtársai háttérbe szorításával személyi kultuszt épített ki. 1977-től újra államfő. A Hruscsov alatt kezdeményezett reformokat és a desztalinizációs politikát lefékezte. A külpolitikában a Szovjetunió világhatalmi törekvéseit képviselte, de részt vett a nukleáris leszerelés és a diplomáciai enyhülés folyamatában is.

Brucan, Silviu (1916–2006) román politikus. 1945 után a Scînteia főszerkesztő-helyettese, 1948– 1949-ben újságírást tanított a bukaresti egyetemen. Az 1940–1950-es években L. Răutu közeli munkatársaként fontos szerepe volt az RMP ideológiájának meghatározásában. 1955-től nagykövet az USA-ban, 1959 és 1962 között ENSZ-nagykövet. 1963-tól a román televízió elnöke. Ceauşescu hatalomra kerülését követően fokozatosan háttérbe szorult. A bukaresti egyetem Orvostudományi Karán a tudományos szocializmus professzora volt. 1987-ben Ceauşescu-ellenes deklarációt juttatott el több nemzetközi médiumnak, ezután házi őrizetbe helyezték. 1989-ben a „hatok” nyílt levelének egyik aláírójaként bírálta a Ceauşescu-rezsim politikáját. A fordulat idején tagja volt a Nemzeti Megmentési Front Tanácsának. Az 1990-es évektől politikai elemzőként tevékenykedett.

Brzezinski, Zbigniew (1928–2017) lengyel származású amerikai politikus, politológus. 1953 és 1960 között a Harvard Egyetem, 1960-tól 1989-ig megszakításokkal a Columbia Egyetem tanára. Elsősorban a Szovjetunióval és a kelet-európai szocialista országokkal foglalkozott. 1977 és 1981 között Carter elnök nemzetbiztonsági főtanácsadójaként meghatározó szerepe volt az amerikai külpolitika alakításában. Jelenleg a Johns Hopkins Egyetem professzora.

Bush, George Herbert Walker (1924–2018) amerikai politikus, az USA 41. elnöke (1989–1993). 1967–1971-ben a Republikánus Párt kongresszusi képviselője, 1971–1973-ban az USA ENSZ-nagykövete. 1974–1975-ben pekingi nagykövet. 1975–1977-ben a CIA igazgatója. 1981 és 1989 között Reagan alelnöke volt. Elnöksége alatt folytatta a Reagan idején megkezdett enyhülési politikát. A Szovjetunióval, majd Oroszországgal aláírta a START–I és a START–II egyezményt a hadászati támadó fegyverrendszerek csökkentéséről és korlátozásáról. Hivatali ideje alatt elrendelte a panamai inváziót, Irakkal szemben megnyerte az Öböl-háborút.

Carrillo Solares, Santiago (1915–2012) spanyol politikus. 1936-tól a Spanyol KP és PB tagja. A spanyol polgárháború után Párizsba menekült és az elkövetkező 38 évet emigrációban, főleg Franciaországban töltötte. 1960-ban az SKP főtitkárává választották. Az 1968-as csehszlovákiai intervenció után pártjával fokozatosan eltávolodott a Szovjetuniótól. Franco halála után, 1976-ban tért vissza Spanyolországba. 1977-ben az eurokommunista mozgalom egyik alapítója. 1982-ben az SKP gyenge választási szereplése miatt lemondott főtitkári posztjáról. 1985-ben követőivel együtt a pártból is kizárták.

Carter, (Jimmy) James Earl (1924–) amerikai politikus, az USA 39. elnöke (1977–1981). A Demokrata Párt tagja. 1971 és 1975 között Georgia állam kormányzója. Az USA-nak más államokhoz fűződő kapcsolataiban az emberi jogok tiszteletben tartását tette mértékadóvá. Közvetített a Camp Davidben 1979-ben aláírt egyiptomi–izraeli békeegyezmény létrejöttében. Brezsnyevvel 1979-ben aláírta a SALT–II egyezményt, de a Szovjetunió afganisztáni intervenciója meghiúsította annak ratifikálását, ennek következtében stagnált az enyhülési folyamat. Az 1980-as évek végétől békeközvetítőként számos nemzetközi konfliktus megoldásában vállalt szerepet. 2002-ben Nobel-békedíjjal tüntették ki.

Castro Ruz, Fidel (1926–2016) kubai politikus. 1959-ben többéves gerillaháború után híveivel megdöntötte Batista diktatórikus rezsimjét, majd megszerezte a miniszterelnöki posztot. Politikája miatt szembekerült az USA-val, a Szovjetunióhoz és a szocialista tömb országaihoz közeledett. 1965-ben az általa vezetett mozgalom felvette a Kubai Kommunista Párt nevet, ő lett a KB első titkára. 1976-ban új alkotmányt léptetett életbe, s az Államtanács elnöke lett. Egyszerre tölti be a miniszterelnöki, államfői és hadsereg-főparancsnoki pozíciót. Szembehelyezkedése a gorbacsovi reformokkal és a kelet-európai változások éles bírálata növelte Kuba gazdasági és politikai elszigeteltségét.

Cazacu, Virgil (1927–) román politikus. 1965-től 1989-ig az RMP, illetve az RKP KB tagja. 1966–1968-ban a Román Televízió elnöke. 1971 és 1974 között oktatási miniszter-helyettes. 1974-től 1978-ig belgrádi nagykövet. 1978–1979-ben miniszterelnök-helyettes. 1978-tól az RKP KB Politikai Végrehajtó Bizottságának tagja, 1978–1982-ben titkára. 1982 és 1987 között az RKP Prahova Megyei Bizottságának első titkára és a megyei tanács elnöke.

Ceauşescu, Ilie (1926–2002) román katonatiszt, hadtörténész. Nicolae Ceauşescu testvére. A Katonai Akadémia tanára és tudományos munkatársa volt. 1977-től vezérőrnagy, 1982-től altábornagy. 1983 és 1989 között nemzetvédelmi miniszterhelyettes. 1984-től 1989-ig az RKP KB tagja. Nacionalista hangvételű történelmi munkák szerzőjeként és a Hadtörténeti Intézet vezetőjeként fontos szerepe volt bátyja hatalmának ideológiai megalapozásában.

Cedenbal, Jumdzsagin (1916–1991) mongol politikus. 1940-től 1984-ig a Mongol Népi Forradalmi Párt főtitkára, illetve első titkára, a PB tagja. 1952–1954-ben és 1958–1974-ben miniszterelnök, 1974 és 1984 között a Nagy Népi Hurál Elnökségének elnöke (államfő).

Celac, Sergiu (1939–) román diplomata. 1961-től a Külügyminisztérium munkatársa, de 1978-ban ideológiai megbízhatatlanság miatt eltávolították onnan. 1978 és 1989 között kiadói lektor. 1989–1990-ben, a forradalom után alakult átmeneti kormány külügyminisztere. 1990-től 1996-ig londoni nagykövet. 1996 és 2000 között nagyköveti rangban a Külügyminisztérium munkatársa, különleges megbízott.

Chişinevschi, Iosif (1905–1963) román politikus. 1945-től az RKP KB, 1948-tól a PB tagja. 1948 és 1955 között az agitációs és propaganda ügyek egyik vezetője. 1954–1955-ben miniszterelnök-helyettes. Gheorghiu-Dejzsel kialakult konfliktusa után 1957-ben kizárták a pártból.

Constantinescu, Miron (1917–1974) román politikus, történész. 1944–1947-ben a Scînteia főszerkesztője. 1948-tól az RKP (RMP) PB, 1945–1955, illetve 1968–1974 között a KB tagja, 1952–1954-ben a KB titkára. 1949–1955-ben az Állami Tervhivatal elnöke. Gheorghiu Dej-zsel való összeütközése után 1957-ben kizárták a pártból. Később Ceauşescu rehabilitálta, és 1969–1970-ben oktatási miniszter. 1972–1974-ben a Nagy Nemzetgyűlés elnöke.

Cornea, Doina Maria (1929–2018) román költőnő. 1958-tól 1983-ig a kolozsvári Babeş–Bolyai Tudományegyetem Francia Tanszékén tanított. 1980-ban készítette első szamizdat kiadványát, amelyet számos szamizdatfordítás követett. 1982 és 1989 között több tiltakozást juttatott el a Szabad Európa Rádióhoz, 1983-ban elbocsátották az egyetemről. 1988–1989-ben a hatóságok házi őrizetben tartották. Rész vett az 1989-es forradalomban. Beválasztották a Nemzeti Megmentési Front Tanácsába, de tisztségéről 1990 januárjában lemondott. Az 1990 utáni kormányzattal szemben Iliescu elnöksége idején is kritikus ellenzéki magatartást tanúsított.

Cotoţ, Ioan (1921–) román politikus. 1955 és 1979 között az RKP KB tagja. Szakszervezeti vezető, majd 1971-től 1976-ig Románia budapesti nagykövete.

Csáki István (1920–) magyar politikus. 1957 és 1960 között az MSZMP Szolnok Megyei Bizottságának titkára, 1972-ig első titkára. 1962–1965-ben a KB póttagja, 1975-ig a KB tagja.

Csatári Dániel (1927–2008) magyar történész. 1955 és 1970 között az MTA Történettudományi Intézetének munkatársa, majd a Párttörténeti Intézet osztályvezetője. 1970-től 1989-ig a JATE és az ELTE egyetemi tanára. Kutatási területei: a kelet-európai nemzetiségi kérdés és a magyar–román kapcsolatok.

Cseke Péter (1945–) romániai magyar szociográfus, szerkesztő, sajtótörténész. 1968-tól 1990-ig a Falvak Dolgozó Népe, illetve a Falvak Népe c. bukaresti hetilap kolozsvári szerkesztője, művelődési rovatának vezetője. 1990 óta a Korunk szerkesztője. 1994-től a Babeş–Bolyai Tudományegyetemen tanít sajtótörténetet és sajtóelméletet, 2001 óta egyetemi tanár, 2002–2004 között az egyetem Politikatudományi és Közigazgatási Karának dékánja.

Cseres Tibor (1915–1993) magyar író, újságíró. 1951–1956-ban az Irodalmi Újság, 1963–1970-ben az Élet és Irodalom munkatársa. Műveiben gyakran idézte meg a magyar történelem sorsfordító időszakait. Vérbosszú Bácskában c. novellája és az abból készült Hideg napok c. film heves indulatokat ébresztett. 1975-ben kapott Kossuth-díjat, 1986 és 1989 között a Magyar Írók Szövetségének elnöke.

Csernyenko, Konsztantyin Usztyinovics (1911–1985) szovjet politikus. 1956–1960 között az SZKP KB agitációs és propagandaosztályának munkatársa. 1960–1965-ben a Legfelsőbb Tanács Elnökségének titkárságvezetője. 1965-től 1976-ig a KB általános osztályának vezetője. 1971-től az SZKP KB tagja, 1976-tól a KB titkára, 1978-tól a PB tagja. 1984–1985-ben az SZKP KB főtitkára és a Legfelsőbb Tanács Elnökségének elnöke (államfő) volt.

Csorba Csaba (1946–) magyar történész, régész. 1972 és 1980 között a Budapesti Történeti Múzeum munkatársa, 1981-től 1993-ig a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Levéltár igazgatója. Az 1980-as években nemzetiségtörténeti speciális kollégiumokat tartott a miskolci egyetem jogi karán. 1990 óta az ELTE TFK Történelem Tanszékének oktatója.

Csoóri Sándor (1930–2016) magyar költő, újságíró, politikus. Az 1950-es években a Szabad Ifjúság, az Irodalmi Újság és az Új Hang munkatársa, 1968-tól 1988-ig a MAFILM dramaturgja. Versek, esszék mellett szociográfiát is írt, Kósa Ferenc és Sára Sándor filmjeinek forgatókönyvírója. Az 1980-as évektől a népi-nemzeti szellemi és politikai ellenzék egyik meghatározó alakja, a monori (1985) és a lakiteleki (1987) tanácskozások résztvevője, szervezője. Az MDF egyik alapítója, 1988 és 1993 között elnökségi tagja. 1988-tól 1992-ig a Hitel c. folyóirat szerkesztőbizottsági elnöke, 1992 óta főszerkesztője. 1991 és 2000 között a Magyarok Világszövetségének elnöke.

Csou En-laj (1898–1976) kínai politikus. 1922-től a Kínai KP tagja, egyik alapítója és szervezője. A „hosszú menetelés” egyik vezetője. A Kínai Népköztársaság kikiáltásától (1949) haláláig az ország miniszterelnöke, 1949–1958 között külügyminiszter is. Az 1970-es évek külpolitikai nyitásának kulcsfigurája.

Csurka István (1934–2012) magyar író, politikus. 1956-ban a színművészeti főiskolai nemzetőrség vezetője volt, ezért a forradalom után fél évre internálták. Az 1950-es évek végétől szabadfoglalkozású író. 1973 és 1986 között a Magyar Nemzet tárcaírója, 1981-től 1992-ig az Írószövetség elnökségének tagja. A népi-nemzeti ellenzék egyik vezetőjeként a rendszerváltás hangadó szereplője. Az MDF egyik alapítója, 1988 és 1993 között a párt elnökségének tagja, 1991–1992-ben alelnöke. 1993-ban kizárták az MDF-ből. Magyar Igazság és Élet Pártja néven új radikális jobboldali pártot alapított, amelynek 1993–1994-ben társelnöke, 1994-től elnöke, a MIÉP parlamenti tagsága idején (1998–2002) frakcióvezetője. 1989–1990-ben a Magyar Fórum főszerkesztője, 1991-től a szerkesztőbizottság elnöke.

Darvas József (1912–1973) magyar író, politikus. A népi írók közé tartozott. Részt vett a Márciusi Front tevékenységében, majd 1939-ben a Nemzeti Parasztpárt megalapításában, 1945 és 1949 között a párt alelnöke. 1948-tól nyíltan támogatta az MDP-t és Rákosit. Az MDP, majd az MSZMP tagja. 1947-től számos miniszteri feladatot ellátott, építésügyi, közoktatásügyi, 1953–1956-ban népművelési miniszter. Az 1956-os forradalom leverése után Kádárt támogatta. 1959-től 1973-as haláláig a Magyar Írók Szövetségének elnöke volt.

Dăscălescu, Constantin (1923–2003) román politikus. 1965 és 1975 között az RKP Galaţi Területi Bizottságának első titkára. 1965-től 1989-ig az RMP, illetve az RKP KB tagja. 1974–1976-ban a KB osztályvezetője, 1976 és 1982 között a KB titkára. 1979-től az RKP KB-ban a Politikai Végrehajtó Bizottság Állandó Irodájának tagja. 1982-től 1989-ig Románia miniszterelnöke. 1991-ben életfogytig tartó börtönbüntetésre ítélték, de öt év után egészségi állapotára tekintettel szabadon engedték.

Demény Lajos (1928–2010) romániai magyar történész. 1959 és 1962 között a bukaresti Akadémiai Könyvkiadó szerkesztője. 1963-tól 1971-ig a Nicolae Iorga Történettudományi Intézet főmunkatársa, 1971 és 1990 között osztályvezetője. 1990-ben oktatási miniszterhelyettes, 1990–1992-ben Bihar megye szenátora. 1993-tól újra a Történettudományi Intézet főmunkatársa.

Demeter János (1908–1988) romániai magyar jogász. 1932–1933-ban a Falvak Népe c. radikális parasztlap alapítója, az illegális kommunista mozgalom és a MADOSZ tagja. 1944 végén Kolozsvár alpolgármestere, a Magyar Népi Szövetség (MNSZ) egyik vezetője. 1945-től a Bolyai Tudományegyetem jogelmélettanára. Nemzetgyűlési képviselő. 1950-ben az MNSZ más vezetőivel együtt letartóztatták. 1955 májusában szabadult, 1965-ben rehabilitálták. A hatvanas években visszatérhetett a tudományos életbe, elsősorban a nemzetiségi jogok szabályozásával foglalkozott. 1969 és 1975 között a kolozsvári egyetem tanszékvezető egyetemi tanára.

Đilas, Milovan (1911–1995) jugoszláv politikus. 1938-tól a Tito vezette JKP KB, 1940-tól a PB tagja. 1945–1953-ban tárca nélküli miniszter, 1953–1954-ben miniszterelnök-helyettes, a JKP egyik fő ideológusa. Az 1940-es évek végére Sztálin-ellenes lett, a jugoszláv társadalom demokratizálását szorgalmazta a szocialista önigazgatás jegyében. 1954 januárjában kizárták a KB-ből, mire kilépett a pártból. Könyveiért és a jugoszláv politika bírálatáért az 1956 és 1966 közötti időszakot (kisebb megszakítással) börtönben töltötte. 1986-ig állandó megfigyelés alatt belső száműzetésben élt. 1989-ben rehabilitálták.

Dinescu, Mircea (1950–) Herder-díjas román költő. 1976 és 1982 között a Luceafărul, 1982-től 1989-ig a România Literară szerkesztője. A romániai rendszerváltás előtt polgárjogi magatartásáért házi őrizetben élt. A forradalom egyik vezéralakja. Parlamenti képviselő, 1990– 1994-ben a Román Írószövetség elnöke. Ezt követően felhagyott a politizálással, de szatirikus magazinok szerkesztőjeként és közíróként aktív szereplője maradt a közéletnek. Többször felemelte szavát a volt Securitate-munkatársak és a besúgók adatainak nyilvánosságra hozása érdekében.

Dobozy Imre (1917–1982) magyar író. 1947 és 1959 között a Szabad Föld, a Szabad Nép, majd a Népszabadság munkatársa. 1961–1963-ban az Élet és Irodalom főszerkesztője. 1959–1961, illetve 1964–1975 között a Magyar Írók Szövetségének főtitkára, 1975–1981-ben elnöke. 1975-től haláláig az MSZMP KB tagja.

Dolgu, Gheorghe (1929–2017) román közgazdász, politikus. 1963 és 1973 között a Viaţa Economică c. folyóirat szerkesztője, főszerkesztője. 1971-től 1980-ig a Gazdaságtudományi Akadémia rektora. 1974–1979-ben az RKP KB tagja. 1980-ban külügyi szolgálatba lépett; 1980 és 1986 között külügyminiszter-helyettes, 1986-tól 1989-ig nagykövet Svájcban és Románia állandó képviselője az ENSZ genfi irodájában.

Domokos Géza (1928–2007) romániai magyar író, politikus. Az 1950-es években az Előre munkatársa, majd az Ifjúmunkás főszerkesztője (1957–1961). 1961-től 1968-ig a bukaresti Irodalmi Könyvkiadó nemzetiségi szerkesztőségének vezetője. 1970–1990 között a Kriterion Kiadó igazgatója. A Román Írószövetség titkára, majd alelnöke. 1989 decemberében a Nemzeti Megmentési Front Tanácsának tagja. A Romániai Magyarok Demokratikus Szövetségének egyik alapítója, 1990 és 1993 között elnöke. 1993-tól a közélettől visszavonulva élt.

Dubček, Alexander (1921–1992) szlovák politikus. 1963-tól Szlovákia Kommunista Pártja Központi Bizottságának első titkára, a CSKP Elnökségének tagja. 1968-ban, Antonín Novotný eltávolítása után a CSKP KB első titkára lett. Az „emberarcú szocializmus” politikájának meghirdetésével nagy népszerűségre tett szert. A Varsói Szerződés katonai beavatkozását követően más vezetőkkel együtt a Szovjetunióba hurcolták. 1969-ben elmozdították a CSKP éléről, 1970-ben kizárták a pártból. Az 1989-es fordulat után visszatért a közéletbe. Autóbalesetben vesztette életét.

Duray Miklós (1945–2022) szlovákiai magyar politikus, közíró. 1973–1977-ben a Szlovák Tudományos Akadémia Geológiai Intézetének ösztöndíjasa, 1978-tól 1990-ig a Doprastav híd- és közútépítő vállalat geológusa. 1966–1969-ben a CSEMADOK KB tagja, 1968–1969-ben elnökségi tagja. 1970-ben kizárták a szervezetből. 1978-ban megalapította a Csehszlovákiai Magyar Kisebbség Jogvédő Bizottságát, amelynek 1989-ig szóvivője volt. A Charta ’77 egyik aláírója. 1982 és 1985 között az államrend felforgatásának vádjával többször letartóztatták. 1988–1989-ben az Indiana University of Pennsylvania vendégtanára. Az Együttélés politikai mozgalom alapítója (1990), 1998-as fennállásáig elnöke. 1998–1999-ben a Magyar Koalíció Pártjának tiszteletbeli elnöke, 1999-től ügyvezető alelnöke, majd stratégiai alelnöke.

Enache, Petru (1934–1987) román politikus. 1965 és 1979 között az RKP KB póttagja, különböző területi pártszervezetek vezető tisztségviselője. 1979-től a KB tagja és a KB Politikai Végrehajtó Bizottságának póttagja. 1980 és 1987 között az Államtanács alelnöke. 1981-től a KB titkára.

Erdélyi Károly (1928–1971) magyar politikus. 1953-tól a Külügyminisztériumban előadó, majd osztályvezető. 1956-ban követségi tanácsos Moszkvában. 1956. november 4. után a kormány titkárságán dolgozott, 1958-tól az MSZMP központjában Kádár János referense. 1962–1970 között külügyminiszter-helyettes. 1970-től a KB külügyi osztályának vezetője.

Erdős André (1941–) magyar diplomata. 1965 óta a Külügyminisztérium munkatársa. 1973– 1975-ben Genfben, 1977–1978-ban Belgrádban az Európai Biztonsági és Együttműködési Értekezleten részt vevő delegáció tagja, 1986–1989-ben Bécsben, nagyköveti rangban a delegáció vezetője. 1978–1983-ban a New York-i magyar ENSZ–képviseleten dolgozott. 1989–1990-ben külügyminisztériumi főosztályvezető, 1990–1994 és 1997–2002 között a New York-i ENSZ-képviselet vezetője. 1994–1997-ben helyettes külügyi államtitkár. 2002-től 2007-ig párizsi nagykövet.

Fábry Zoltán (1897–1970) magyar író publicista, kritikus. Az 1920-as években a felvidéki magyar irodalmi élet egyik szervezője, több lap munkatársa. 1927–1939-ben a kolozsvári Korunk szlovákiai szerkesztője, 1931–1936-ban Az Út alapító szerkesztője. Az 1920-as évektől részt vett a csehszlovákiai kommunista mozgalomban. Baloldali, antifasiszta politikai tevékenysége miatt 1939-ben és 1941-ben börtönbe került. 1946-ban szót emelt a csehszlovákiai magyarságot ért igazságtalanságok ellen. 1948–1953 között az Új Szó, 1953–1958-ban a Fáklya és A Hét munkatársa. 1958-tól haláláig az Irodalmi Szemle főmunkatársa. A Csehszlovákiai Magyar Dolgozók Kulturális Egyesületének (CSEMADOK) 1949-től örökös díszelnöke. 1967–1968-ban a csehszlovák reformfolyamatok támogatója.

Faluvégi Lajos (1924–1999) magyar közgazdász, politikus. 1945-től a Pénzügyminisztérium munkatársa, utóbb főosztályvezetője. 1968–1971-ben pénzügyminiszter-helyettes, 1971 és 1980 között pénzügyminiszter. 1975-től 1988-ig az MSZMP KB tagja, 1980 és 1986 között miniszterelnök-helyettes és az Országos Tervhivatal elnöke. 1987-ben nyugállományba vonult, 1989–1990-ben a Tőzsdetanács elnöke.

Fazekas János (1926–2004) romániai magyar politikus. 1949–1954 között az Ifjúsági Munkásszövetség KV-tagja, 1954–1956-ban a Román Munkáspárt KV egyik titkára. 1956 januárjától a KV mellett működő Nemzetiségi Bizottság felelőse. 1961–1965-ben élelmiszer-ipari miniszter, 1965–1975-ben a Minisztertanács elnökhelyettese, 1980-ig belkereskedelmi miniszter. Gheorghiu-Dej és néhány évig Ceauşescu főreferense a magyar kérdésben, az 1980-as években háttérbe szorult.

Fazekas Lajos (1925–?) romániai magyar politikus. 1966 és 1989 között az RKP KB tagja. 1968–1978-ban a Hargita Megyei Pártbizottság első titkára és tanácselnöke. 1975 és 1978 között az Államtanács tagja. 1978-tól 1989-ig a Magyar Nemzetiségű Dolgozók Tanácsának alelnöke. 1979-től az RKP KB Politikai Végrehajtó Bizottságának póttagja, 1987-től tagja. 1978–1979-ben erdőgazdasági és építőanyag-ipari miniszter. 1979 és 1982 között a KB titkára. 1982–1989-ben miniszterelnök-helyettes.

Fehér Lajos (1917–1981) magyar újságíró, politikus. Az 1956-os forradalom előtt Nagy Imre híve, 1954–1955-ben az MDP KV póttagja. 1956-tól 1981-ig az MSZMP KB, 1975-ig a PB tagja. 1957–1959-ben a KB mezőgazdasági osztályvezetője, 1959–1962-ben a KB titkára. A gazdasági reform híveként 1962 és 1974 között a Minisztertanács elnökhelyettese. 1974-ben félreállították, nyugdíjazták.

Fehér Pál, E. (1936–2013) magyar újságíró. 1960–1964-ben a Kortárs, 1964–1968-ban az Élet és Irodalom, 1968-tól a Népszabadság munkatársa. 1971-től a Népszabadság kulturális rovatvezetője, 1990 után főmunkatársa, majd pozsonyi tudósítója. 1972-től 1990-ig a Kritika munkatársa. 1996 óta nyugdíjas, azóta Pozsonyban él.

Fekete Gyula (1922–2010) magyar író, szociográfus. 1947 és 1953 között több budapesti lap munkatársa, szerkesztője. 1956-ban az Írószövetség titkára. A forradalom leverése után 10 hónapot börtönben töltött. 1965–1968-ban a Budapest szerkesztője. Az 1970-es és az 1980-as években sikeres prózaíró és publicista. 1981-től 1989-ig az Írószövetség alelnöke. A népi-nemzeti szellemi és politikai ellenzék tagjaként a rendszerváltás fontos szereplője. Az 1987-es lakiteleki találkozó résztvevője, 1988–1990-ben az MDF elnökségének tagja. 1990–1991-ben a Magyar Néppárt elnöke. 1994–1996-ban a Magyarok Világszövetségének ügyvezető alelnöke.

Fekete Sándor (1927–2001) magyar író, irodalomtörténész. 1951 és 1956 között a Szabad Nép munkatársa, rovatvezetője. 1957–1958-ban az MTA Irodalomtörténeti Intézetében dolgozott. Hungaricus álnéven megjelent írásai miatt 1959-ben kilencévi börtönbüntetésre ítélték, 1963-ban amnesztiával szabadult. 1975-ig az Irodalomtudományi Intézet tudományos ügyintézője. 1976 és 1989 között az Új Tükör c. folyóirat szerkesztője, majd főszerkesztője.

Florescu, Eugen (1935–2009) román újságíró, politikus. 1964-től az RKP tagja. Eleinte különböző ifjúsági szervezetekben tevékenykedett. Az 1980-as évek elején az RKP KB agitációs és sajtóosztályának helyettes vezetője. 1983-ban néhány nacionalista író patronálása miatt elmozdították posztjáról, a Temes Megyei Pártbizottság elnökhelyettese, 1984-től elnöke lett. 1984–1989 között az RKP KB tagja. Az 1989-as rendszerváltozás után egy ideig a Nagy-Románia Párt szenátora.

Fock Jenő (1916–2001) magyar politikus. 1956 és 1989 között az MSZMP KB tagja, 1957–1961-ben a KB gazdaságpolitikai titkára, 1957-től 1980-ig a PB tagja. A gazdasági reform híveként 1961-től a Minisztertanács elnökhelyettese, 1965-től 1975-ig miniszterelnök. 1975-ben félreállították, nyugdíjazták. 1980 után a Műszaki és Természettudományi Egyesületek Szövetségének elnöke.

Fodor Gyula (1901–1975) magyar politikus. A második világháború előtt a Magyarországi Építőmunkások Országos Szövetségének alelnöke, majd elnöke. 1946 és 1948 között Budapest alpolgármestere. 1948–1949-ben az Építésügyi Minisztérium államtitkára, 1949–1951-ben miniszterhelyettese. 1951 és 1956 között az Országos Nyugdíjbiztosító Intézet elnöke. 1957-től az MSZMP Központi Revíziós Bizottságának elnöke, 1962–1975-ben a KB tagja.

Fodor Péter (1946–) népművelő, könyvtáros. 1969–1975-ben a Balmazújvárosi Művelődési Központ igazgatója, 1975–1977-ben a Debreceni Déri Múzeum igazgatóhelyettese. 1977–1979 között az MSZMP Hajdú-Bihar Megyei Bizottságának, 1979-től 1986-ig a MSZMP KB Kulturális Osztályának munkatársa. 1986–1990-ben a Művelődési Minisztérium főosztályvezetője. 1990 és 1995 között a Vita Kiadó és Nyomda Kft. ügyvezetője. 1998 óta a Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár főigazgatója.

Ford, Gerald Rudolph (1913–2006) amerikai politikus, az USA 38. elnöke. 1949–1973-ban a Republikánus Párt képviselőházi tagja, 1965-től pártja frakcióvezetője. 1973-ban alelnök, Nixon elnök kényszerű lemondása után, 1974. augusztus 8-án az USA elnöke lett. Elnöki kegyelemben részesítette Nixont és a vietnami katonai szolgálatot megtagadókat. Helsinkiben 1975-ben aláírta az Európai Biztonsági és Együttműködési Értekezlet záróokmányát. Az infláció és a gazdasági válság leküzdésére hozott intézkedései csak részleges sikert hoztak.

Földes László (1914–2000) magyar politikus. 1946–1948-ban az MKP Budapesti Bizottsága Káderosztályának vezetője, 1948 és 1951 között az MDP KV Káderosztályának helyettes vezetője. 1951–1954-ben az MDP sztálinvárosi bizottságának titkára. 1957-ben az MSZMP KB káderosztályának vezetője. 1958-tól 1964-ig belügyminiszter-helyettes, 1964–1967-ben az Erdészeti Főigazgatóság vezetője, 1967–1971-ben mezőgazdasági és élelmezésügyi miniszterhelyettes. 1956–1970 között az MSZMP KB tagja.

Für Lajos (1930–2013) magyar történész, politikus. Az 1956-os forradalomban játszott szerepéért internálták. 1964–1978-ban a Mezőgazdasági Múzeum tudományos munkatársa, főosztályvezetője, 1980–1987-ben tudományos titkára. 1987-től az ELTE BTK docense, 1990-től egyetemi tanára. Az MDF egyik alapítója, elnökségi tagja, 1991–1993-ban ügyvezető elnöke. 1990 és 1994 között honvédelmi miniszter. Antall József halála után 1996-ig az MDF elnöke.

Gaál Gábor (1891–1954) magyar író, szerkesztő. 1918-tól a KMP tagja, a Tanácsköztársaság idején a Közoktatásügyi Népbiztosság munkatársa, Lukács György mellett vett részt a felvidéki hadjáratban. 1921–1925 között Bécsben és Berlinben újságíróként, dramaturgként dolgozott, majd Hatvany Lajos magántitkára volt. 1926-tól Kolozsvárott telepedett le, és újságíróként dolgozott. 1928-tól a Korunk munkatársa, 1931-től főszerkesztője. 1944 után a Romániai Magyar Népi Szövetség vezetőségi tagja, a Romániai Magyar Írók Szövetségének elnöke. 1950-ben kizárták a pártból. 1956-ban rehabilitálták.

Gálfalvi György (1942–) romániai magyar író, szerkesztő. 1965 és 1970 között a bukaresti Ifjúmunkás riportere, szerkesztője. 1970-től 1989-ig az Igaz Szó kritikai rovatának szerkesztője. 1989-től a Látó szerkesztője, 1991-től főszerkesztő-helyettese, 2005-től főszerkesztője.

Gálfalvi Zsolt (1933–2021) romániai magyar újságíró, kritikus. 1951–1955-ben az Utunk rovatvezetője. 1956 és 1969 között az Igaz Szó munkatársa, majd főszerkesztő-helyettese. 1967–1969-ben a marosvásárhelyi Állami Színház igazgatója. 1971-től 1975-ig a Művelődésügyi Minisztérium főosztályvezetője. 1975 és 1990 között A Hét munkatársa, 1990 és 2003 között főszerkesztője.

Gáll Ernő (1917–2000) romániai magyar szociológus, filozófus és szerkesztő. 1945–1949-ben az Igazság c. kolozsvári napilap főszerkesztője, 1949–1952-ben az Utunk felelős szerkesztője. 1949-től a Bolyai, majd a Babeş–Bolyai Tudományegyetemen tanított filozófiát. 1952 és 1957 között rektorhelyettes. 1957-től 1984-ig a Korunk főszerkesztője. A Román Tudományos Akadémia levelező tagja.

Garai Gábor (1929–1987) magyar költő. 1956 után a hivatalos irodalom egyik meghatározó alakja. 1960-tól az Élet és Irodalom munkatársa. 1964 és 1968 között az Írószövetség külügyi titkára, 1976-tól főtitkára. 1982-től a Látóhatár főszerkesztője. 1966-tól 1980-ig az MSZMP KB tagja.

Garamvölgyi József (1929–) magyar politikus. 1952 és 1962 között az MTA szaktitkára. 1962-ben az MSZMP KB Kulturális Elméleti Munkaközösségének titkára, 1963-tól 1965-ig az Agitációs és Propaganda Bizottság titkára, majd a KB Agitációs és Propaganda Osztályán dolgozott, 1969-től osztályvezető-helyettesként. 1971 és 1977 között művelődési miniszterhelyettes, 1977-től 1984-ig varsói nagykövet.

Gáspár Sándor (1917–2002) magyar politikus. 1946 és 1956 között az MKP, illetve az MDP KV tagja, 1952–1954-ben a Szakszervezetek Országos Tanácsa főtitkárhelyettese, 1955–1956-ban elnöke. Az MSZMP egyik alapítója, 1956-tól 1988-ig a KB tagja, 1959-től 1988-ig a PB pót-, majd rendes tagja. 1956–1959-ben, illetve 1965–1983-ban a SZOT főtitkára, 1983 és 1988 között elnöke.

Gaulle, Charles de (1890–1970) francia politikus, katonatiszt. A francia ellenállás vezetőjeként 1944. augusztus 26-án bevonult a felszabadított Párizsba, majd ideiglenes kormányfő lett. 1946-ban lemondott, visszavonult a politikától. 1958-ban a polgárháborús helyzet miatt a köztársasági elnök kormányalakításra kérte fel. Népszavazással elérte az elnöki jogkör kiterjesztését, új alkotmányt léptetett életbe. 1959-ben az V. Köztársaság első elnöke lett. Lezárta az algériai háborút, közeledett az NSZK-hoz, önálló atomerő létrehozásán fáradozott, az európai integráció lazább formáját támogatta. Az 1968-as diáklázadások után belpolitikai tekintélye csökkent, egy 1969-es elbukott népszavazás után lemondott és végleg visszavonult.

Gazsó L. Ferenc (1953–) magyar újságíró. 1976 és 1991 között a Magyar Ifjúság, a Magyar Hírlap, a Képes 7 munkatársa, a Reggeli Pesti Hírlap főszerkesztő-helyettese. 1992–1995-ben a Mai Nap főszerkesztője. 1995–1996-ban a Magyar Hírlap főszerkesztő-helyettese, 1996–1998-ban főszerkesztője. 1999 és 2004 között az Üzleti 7 főszerkesztője. 2006 óta újra a Magyar Hírlap főszerkesztője.

Genscher, Hans Dietrich (1927–2016) német politikus. 1968–1974-ben az FDP (Szabad Demokrata Párt) alelnöke, 1974-től 1985-ig elnöke. 1969 és 1974 között belügyminiszter, 1974 és 1992 között külügyminiszter és alkancellár. Külügyminisztersége idején a szocialista országokkal a kapcsolat normalizálására törekedett, 1989–1990-ben jelentős szerepet játszott a két Németország egyesítésében.

Gere Mihály (1919–1997) romániai magyar politikus. Az 1960-as évek elején a Maros Magyar Autonóm Tartomány néptanácsi elnöke. 1965 és 1989 között az RKP KB tagja. 1965–1967-ben az Államtanács alelnöke. 1966-tól az RKP KB Titkárságában a nemzetiségi bizottságot, majd 1967-től a helyi adminisztráció problémájával foglalkozó bizottságot irányította. 1979 és 1984 között a Magyar Nemzetiségű Dolgozók Tanácsának elnöke.

Gheorghiu-Dej, Gheorghe (1901–1965) román politikus, 1945–1948 között az RKP főtitkára, 1954-ig a Román Munkáspárt főtitkára, 1954–1955-ben titkára, 1955–1965-ben első titkára. 1947–1952 között a Groza-kormány első miniszterelnök-helyettese, 1952–1955-ben Románia miniszterelnöke, 1961-től haláláig az Államtanács elnöke (államfő) volt.

Gomułka, Władysław (1905–1982) lengyel politikus. 1943 és 1948 között a Lengyel Munkáspárt főtitkára. 1949-ben eltávolították a párt és az állam vezető szerveiből, végül 1951-ben kizárták a pártból és letartóztatták. 1956-ban rehabilitálták, a KB és a PB tagja lett, majd a LEMP első titkárává választották. 1970-ben – a sztrájkok és a munkáslázadások leverése után – lemondásra kényszerült.

Gorbacsov, Mihail Szergejevics (1931–2022) szovjet (orosz) politikus. 1971-től 1991-ig az SZKP KB tagja, 1978 és 1985 között a KB mezőgazdasági titkára. 1980-tól 1991-ig a PB tagja. 1985-ben az SZKP KB főtitkárává választották, 1988-tól a Szovjetunió Legfelsőbb Tanács Elnökségének elnöke (államfő). 1986-ban a glasznoszty és a peresztrojka jelszavaival reformprogramot hirdetett. Az amerikai elnökökkel folytatott csúcstalálkozók után véget vetett a fegyverkezési versenynek, teret adott a kelet-európai rendszerváltási folyamatoknak. 1991 augusztusában a visszarendeződés hívei sikertelen puccsot kíséreltek meg ellene, amelynek hatására lemondott főtitkári tisztéről, és felfüggesztette az SZKP tevékenységét. 1991 decemberében, a Független Államok Közösségének megalakulása után lemondott államfői tisztéről, és bejelentette a Szovjetunió feloszlását.

Gosztonyi János (1925–1985) magyar politikus. 1945-ben miniszteri biztos a földosztáskor. 1948-tól az Egységes Parasztifjúság Országos Szövetségének főtitkára, 1950–1956-ban a DISZ KV, majd 1957–1959-ben a KISZ KB titkára. 1959 és 1964 között az MSZMP Vas megyei első titkára. 1965–1970-ben a Népszabadság főszerkesztője. 1966-tól 1980-ig az MSZMP KB tagja. 1970-től művelődési miniszterhelyettes, 1974-től oktatásügyi államtitkár. 1980–1985 között a Magyarok Világszövetségének főtitkára.

Gosztonyi Péter (1931–1999) magyar történész. Az 1956-os forradalom után részt vett a fegyveres harcokban, ezért 1956 decemberében emigrált és Svájcban telepedett le. A berni Kelet-európai Könyvtár munkatársa, 1964 és 1996 között igazgatója. Fő kutatási területe a 20. századi magyar történelem és a második világháború története volt.

Gozsdu Manó v. Emánuel (1802–1870) magyarországi román jogász, politikus. 1826-ban ő az első ügyvéd, aki az addigi latin helyett magyar nyelvű keresetleveleket adott be a pesti és budai tanácsokhoz. 1848 májusában elnökölt a magyarországi románok gyűlésén, mely bizalmat szavazott a Batthyány-kormánynak. 1860–1861-ben Krassó vármegye főispánja, az 1861-es országgyűlés idején a főrendiház jegyzője, 1866-tól országgyűlési képviselő, 1869-től a legfőbb ítélőszék bírája. Támogatta a magyarság és a magyarországi románok együttműködését, pártfogolta a román irodalmat.

Göndör Péter magyar diplomata. A bukaresti nagykövetség kultúrattaséja (1980), 1983-tól az MSZMP KB külügyi osztályának munkatársa, 1996-tól a hágai követség tanácsosa, 2006 óta a Magyar Köztársaság strasbourgi Európa Tanács melletti állandó képviseletének tagja.

Gromiko, Andrej Andrejevics (1909–1989) szovjet politikus. 1943–1946-ban a Szovjetunió washingtoni nagykövete, 1946–1949-ben külügyminiszter-helyettes és a Szovjetunió állandó képviselője az ENSZ BT-ben. 1949–1952 és 1953–1957 között első külügyminiszter-helyettes, 1957-től 1985-ig külügyminiszter. 1973-tól az SZKP PB tagja. 1985–1988-ban a Szovjetunió Legfelsőbb Tanácsa Elnökségének elnöke (államfő).

Grósz Károly (1930–1996) magyar politikus. 1962 és 1968 között a Magyar Rádió és Televízió pártbizottságának titkára. 1968–1973-ban az MSZMP KB Agitációs és Propaganda Osztályának helyettes vezetője, 1974–1979-ben vezetője. 1973–1974-ben a Fejér megyei, 1979 és 1984 között a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Pártbizottság első titkára. 1980-tól 1989-ig az MSZMP KB tagja, 1985-től 1989 a PB, majd a PIB tagja. 1984–1987-ben a Budapesti Pártbizottság első titkára. 1987–1988-ban miniszterelnök. 1988-ban Kádár János utódjaként az MSZMP főtitkára, 1989-re a reformok ellenzőjeként azonban fokozatosan elveszítette politikai befolyását.

Groza, Petru (1884–1958) román politikus. 1920–1927 között a Néppárt képviselője, miniszter. Az Ekésfront (baloldali agrárpárt) alapítója 1933-ban. 1945 és 1952 között román miniszterelnök. Ellenezte a romániai magyarság kollektív felelősségre vonását. Lemondásra kényszerítette a királyt, kikiáltotta a Román Népköztársaságot. 1952-től haláláig a Nagy Nemzetgyűlés elnökségének elnöke (államfő).

Guevara de la Serna, Ernesto (Che Guevara) (1928–1967) argentin orvos, forradalmár, politikus. Kubában Fidel Castro oldalán részt vett a Batista-diktatúra megdöntésében (1956– 1959). A kubai forradalom győzelme után kormányzati feladatokat látott el. 1960-ban gazdasági miniszter és a Nemzeti Bank elnöke, 1961-ben ipari miniszter. 1965-ben tisztségeiről és állampolgárságáról lemondva Kongóba, majd Bolíviába ment, hogy részt vegyen a helyi felszabadító mozgalmakban. 1967 októberében bolíviai kormánycsapatokkal harcolva fogságba esett és kivégezték.

Gyenes András (1923–1997) magyar politikus. 1962-től 1968-ig az MSZMP KB Külügyi Osztályának helyettes vezetője, 1968–1970-ben, 1971–1974-ben vezetője. 1970–1971-ben külügyminiszter-helyettes. 1975 és 1982 között a KB külügyi titkára. 1982-től 1989-ig az MSZMP Központi Ellenőrző Bizottságának elnöke.

Gyimesi Éva, Cs. (1945–2011) romániai magyar irodalomtörténész, kritikus. 1968-tól a kolozsvári Babeş–Bolyai Tudományegyetem gyakornoka, tanársegéde, 1977 és 1990 között adjunktusa, 1990-től professzora, 1993-tól 2006-ig tanszékvezetője. 1989 előtt ellenzéki tevékenységet folytatott. 1990–1991-ben az RMDSZ elnökségi tagja, 1994–1995-ben oktatásügyi alelnöke.

Győri Imre (1924–1987) magyar politikus. 1951–1954-ben az MDP KV Agitációs és Propaganda Osztályának alosztályvezetője. 1957 és 1962 között az MSZMP KB Agitációs és Propaganda Osztályának helyettes vezetője. 1962–1974-ben az MSZMP Csongrád Megyei Bizottságának első titkára. 1966 és 1985 között az MSZMP KB tagja. 1974–1980-ban a KB ideológiai titkára. 1974–1985 között a KB Agitációs és Propaganda Bizottságának tagja, 1980–1982-ben a KB Agitációs és Propaganda Osztályának vezetője. Nyugdíjazása után 1982-től az Országos Közművelődési Tanács elnöke volt.

Györke Sándor (1932–2012) magyar diplomata. Az 1950-es, 1960-as években a Külügyminisztériumban, a Miniszterelnöki Titkárságon, a szófiai, a varsói és a prágai nagykövetségeken dolgozott. 1971 és 1974 között a Külügyminisztérium főosztályvezető-helyettese. 1974-től 1978-ig a belgrádi nagykövetség tanácsosa. 1982–1985-ben a Külügyminisztérium balkáni területi főosztályvezetője. 1985-től 1989-ig belgrádi, 1990–1992-ben moszkvai nagykövet. Jelenleg a MOL igazgatóságának tagja.

Hajdú Győző (1929–2018) romániai magyar lapszerkesztő. 1950-től az Utunk szerkesztője. 1953– 1989 között az Igaz Szó főszerkesztője. Dogmatizmusa alapvetően meghatározta az általa 35 évig vezetett lap profilját, szellemiségét. A Ceauşescu-rendszer kiszolgálója volt. 1959 és 1969 között az IMSZ KV tagja, 1984-től 1989-ig a Magyar Nemzetiségű Dolgozók Tanácsának bizottsági tagja, 1984–1989-ben az RKP KB póttagja. Az 1989-es forradalmat követően elhagyta Marosvásárhelyt, Bukarestbe költözött. Itt a Nagy-Románia Párt tagjaként és az Împreună–Együtt kétnyelvű folyóirat szerkesztőjeként folytatta közéleti tevékenységét.

Hajdú János (1934–) magyar újságíró. 1961 és 1980 között a Népszabadság, 1981-től 1987-ig a Magyar Televízió munkatársa, hanoi és bonni tudósító. 1981 és 1987 között az MTV A Hét c. műsorának vezetője. 1987–1990-ben berni nagykövet. 1994–1998-ban az MSZP országgyűlési képviselője.

Hallstein, Walter (1901–1982) német (NSZK) politikus. A második világháború után a frankfurti egyetem rektora, majd 1951-től a Szövetségi Kancellária államtitkára. 1951-től 1958-ig külügyminisztériumi államtitkár, és felelős a róla elnevezett, az NDK diplomáciai elszigetelését célzó külpolitikai doktrína (1955) kidolgozásáért. Az európai integráció meghatározó alakja. Fontos szerepet játszott az EGK és az Euratom létrejöttéhez vezető tárgyalásokon, 1958 és 1967 között az Európai Bizottság első elnöke.

Hámori Csaba (1948–) magyar politikus. 1976–1977-ben a KISZ KB osztályvezetője, 1977– 1980-ban a KISZ Budapesti Bizottságának első titkára. 1984-től 1988-ig a KISZ KB első titkára. 1984–1989-ben az MSZMP KB tagja, 1985-től 1989-ig a PB tagja. 1988–1989-ben az MSZMP Pest Megyei Bizottságának első titkára. 1989–1990-ben az MSZP elnökségének tagja. 1985 és 1994 között országgyűlési képviselő.

Havasi Ferenc (1929–2004) magyar politikus. 1961-től 1975-ig az MSZMP Komárom Megyei Bizottságának titkára, majd első titkára. 1966-tól 1988-ig az MSZMP KB tagja. 1975 és 1978 között miniszterelnök-helyettes. 1978-tól 1987-ig az MSZMP KB gazdaságpolitikai titkáraként a mérsékelt gazdasági reformok híve. 1980–1988 között a PB tagja. 1987–1988-ban a Budapesti Pártbizottság titkára.

Hodicska Tibor (1946–) magyar diplomata. 1974-től különböző beosztásokban a Külügyminisztérium munkatársa. 1975–1979-ben, 1983–1989-ben és 1994–1995-ben a bukaresti nagykövetségen attasé, titkár, tanácsos, majd nagykövet. 1996 és 2000 között chişinăui nagykövet. 2005-től bukaresti főkonzul.

Honecker, Erich (1912–1994) német (NDK) politikus. 1946 és 1989 között a Német Szocialista Egységpárt KB tagja. A párt ifjúsági szervezetének, a Szabad Német Ifjúságnak az alapítója és 1946-tól 1955-ig elnöke. 1950-től a PB póttagja, 1958-tól tagja. 1958 és 1971 között a KB biztonsági ügyeket irányító titkára. Walter Ulbricht utódaként 1971-től az NSZEP első titkára (1976-tól főtitkára). 1976-tól az Államtanács elnöke (államfő). Az 1989-es változások hatására lemondott pártfőtitkári és államfői tisztéről.

Horn Gyula (1932–2013) magyar politikus. 1961 és 1969 között diplomata Szófiában és Belgrádban. 1969-től az MSZMP KB külügyi osztályának munkatársa, osztályvezető-helyettese, 1983– 1985-ben osztályvezetője. 1985 és 1989 között az MSZMP KB tagja, 1989-ben az MSZMP PIB tagja. 1985-tól 1989-ig külügyi államtitkár, 1989–1990-ben külügyminiszter. 1990 és 1998 között az MSZP elnöke. 1994–1998-ban Magyarország miniszterelnöke.

Horváth Andor (1944–2018) romániai magyar esszéista, szerkesztő. 1970-től 1983-ig a bukaresti A Hét c. hetilap szerkesztője, később főszerkesztő-helyettese. 1983–1990-ben a Művelődés szerkesztője. 1990 és 1992 között kulturális miniszterhelyettes, majd államtitkár. 1992 óta a Babeş–Bolyai Tudományegyetem tanára. 1995-től a Korunk főszerkesztő-helyettese.

Horváth István (1935–) magyar politikus. 1970-től 1989-ig az MSZMP KB tagja. 1970–1973-ban a KISZ KB első titkára, 1973-tól 1980-ig az MSZMP Bács-Kiskun Megyei Bizottságának első titkára. 1980–1985-ben, majd 1987 és 1990 között belügyminiszter. 1985–1987-ben az MSZMP KB titkára. 1987-ben miniszterelnök-helyettes.

Hruscsov, Nyikita Szergejevics (1894–1971) szovjet politikus. 1934-től 1964-ig az SZKP KB, 1939-től 1964-ig a PB tagja. 1938–1947-ben és 1948–1949-ben az Ukrán Kommunista Párt első titkára. 1949–1953 között a moszkvai városi és területi pártbizottság első titkára, az SZKP KB titkára. Sztálin halála után, 1953 szeptemberében az SZKP első titkárává választották, 1958-tól a Minisztertanács elnöke is. Társadalmi-gazdasági reformjai a kezdeti sikerek után kudarcba fulladtak, de a 1956-os XX. pártkongresszuson mondott beszéde a desztalinizációs politika nyitánya lett. Külpolitikájában kezdetben az enyhülésre törekedett, de a berlini fal felépítése, majd a kubai rakétaválság tovább élezte az USA és a Szovjetunió viszonyát. A fokozatosan romló szovjet–kínai viszony szakítással zárult. 1964 októberében párton belüli ellenfelei puccsal eltávolítják a hatalomból. Élete hátralévő éveit elszigeteltségben töltötte.

Hua Kuo-feng (1921–2008) kínai politikus. 1969-től 2002-ig a Kínai KP KB, 1973 és 1982 között a PB tagja. 1975–1976-ban közbiztonsági miniszter. Csou En-laj halála után 1976 és 1980 között miniszterelnök. Mao Ce-tung halálát követően 1976-tól 1981-ig a Kínai KP elnöke, 1981–1982-ben alelnöke. Részt vett a „négyek bandája” megfékezésében, de Teng Hsziao-pinggel való konfliktusa után kikerült a párt vezetéséből.

Husák, Gustáv (1913–1991) szlovák politikus. 1944–1945-ben a Szlovák Nemzeti Tanács alelnöke, 1944-től az Szlovák Kommunista Párt KB Elnökségének tagja, 1949-től a CSKP KB tagja. A csehszlovákiai magyarság elleni 1945 és 1948 közötti intézkedések egyik főideológusa. A kommunista párton belüli küzdelem során 1951-ben kizárták a pártból és letartóztatták. 1954-ben koncepciós perben elítélték. 1960-ban szabadult, ekkor rehabilitálták. 1968-ban tért vissza a közéletbe Dubček híveként. A Varsói Szerződés beavatkozása után, 1969 áprilisától a CSKP KB első titkára (1971-től főtitkára). A reformidőszak utáni „konszolidációs” periódus meghatározó alakja, 1975-től köztársasági elnök is. A politikai változások hatására 1987-ben lemondott főtitkári posztjáról, majd az 1989. novemberi „bársonyos forradalom” után államfői tisztéről is.

Huszár Sándor (1929–2005) romániai magyar író, szerkesztő. 1952–1959-ben és 1964–1970-ben az Utunk szerkesztője. 1959-től 1964-ig a kolozsvári Állami Magyar Színház igazgatója. 1970 és 1983 között Bukarestben A Hét alapító főszerkesztője. 1983–1988-ban az Előre munkatársa. 1989-ben áttelepült Magyarországra.

Iliescu, Ion (1930–) román politikus. 1967 és 1971 között a Kommunista Ifjak Szövetségének első titkára. 1968-tól az RKP KB tagja, 1969-től 1979-ig a Politikai Végrehajtó Bizottság póttagja. 1971-től Ceauşescu fokozatosan háttérbe szorította. 1971–1974 között a Temes Megyei Pártbizottságon dolgozott, majd 1974–1979-ben a Iaşi Pártbizottság első titkára. 1984-ben kikerült a KB-ből. 1984–1989-ben a Műszaki Könyvkiadó igazgatója. Az 1989-es forradalom idején a Nemzeti Megmentési Front Tanácsa elnökeként jelentős szerepet vállalt a Ceauşescu-rezsim megbuktatásában. 1990 és 1996, illetve 2000 és 2004 között Románia köztársasági elnöke.

Ilku Pál (1912–1973) magyar politikus. 1948-tól az MDP KV agitációs és propaganda osztályának helyettes vezetője, majd a Magyar Néphadsereg politikai főcsoportfőnökének helyettese. 1954-től a moszkvai Vorosilov Katonai Akadémián tanult, de az 1956-os forradalom hírére hazatért. 1957–1958-ban a hadsereg politikai főcsoportfőnöke. 1958–1961-ben művelődésügyi miniszterhelyettes, 1961-től haláláig miniszter. 1958–1973 között az MSZMP KB tagja, 1962–1970 között a PB póttagja.

Illyés Gyula (1902–1983) magyar költő, író. A Nyugat 1928-tól közölte verseit, cikkeit. 1934– 1938-ban a Válasz munkatársa, 1937-től a Nyugat társszerkesztője. 1941–1944-ben a Magyar Csillag szerkesztője. 1945–1946-ban országgyűlési képviselő, a Nemzeti Parasztpárt egyik vezetője. 1946 és 1949 között ismét a Válasz szerkesztője. 1948-tól visszavonult az aktív közélettől, de közíróként, publicistaként fontos szerepet vállalt és a nemzeti sorskérdések nagy hatású képviselője volt. Háromszoros Kossuth-díjas (1948, 1953, 1970).

Ionesco, Eugène (1912–1994) román származású francia drámaíró, az abszurd dráma egyik legjelesebb alkotója. A bukaresti egyetemen szerzett diplomát, de 1938-tól Franciaországban élt.

Iorgulescu, Mircea (1943–2011) román író, kritikus, közíró. 1971-től a România Literară c. folyóirat munkatársa, szerkesztője. 1989-ben, a forradalom előtt Párizsba emigrált. A Szabad Európa, majd a Radio France International munkatársa. Rovata van a 22 és a Dilema c. folyóiratokban.

Jakovlev, Alekszandr Nyikolajevics (1923–2005) szovjet (orosz) politikus. 1965 és 1973 között az SZKP KB propagandaosztályának osztályvezető-helyettese, majd vezetője. 1973-tól 1983-ig ottawai nagykövet, 1985-től újra a KB propagandaosztályának élére kerül. 1986 és 1991 között az SZKP KB és PB tagja, a KB titkára. Gorbacsov közeli munkatársaként fontos szerepe volt a politikai-gazdasági reformfolyamat megalapozásában és keresztülvitelében.

János Pál, II. (Karol Wojtyła – 1920–2005) lengyel katolikus pap, 1978 és 2005 között pápa. 1963-tól Krakkó érseke, 1967-től bíboros. Pápasága konzervatív és az egyház megújulását segítő elemeket egyaránt tartalmazott. Fellépett a fegyverkezés és a terrorizmus ellen, tevékeny békeközvetítő volt, támogatta az ökumenikus egységet.

Jászi Oszkár (1875–1957) magyar társadalomtudós, politikus. 1900-ban egyik alapítója a Huszadik Század c. társadalomtudományi folyóiratnak, 1901-től a Társadalomtudományi Társaság alapító tagja. A társaság és a folyóirat demokrata, liberális köreiből formálódó polgári radikális politikai áramlat egyik vezéralakja, az 1914-ben alakult Országos Polgári Radikális Párt elnöke. 1918-ban részt vett a Magyar Nemzeti Tanács megalakításában. A Károlyi-kormány nemzetiségi ügyekkel megbízott tárca nélküli minisztere 1919 januárjáig. 1919 áprilisában elhagyta Magyarországot és (egy 1947-es látogatástól eltekintve) élete végéig emigrációban élt. Élesen bírálta a Tanácsköztársaság, a Horthy-, majd a Rákosi-rezsim politikáját. 1925-től 1942-es nyugdíjazásáig az Oberlin College (Ohio) politológiaprofesszor.

Jebeleanu, Eugen (1911–1991) román költő, műfordító, irodalmi lapok szerkesztője volt. Magyar szempontból különösen Ady-, József Attila- és Petőfi-fordításai jelentősek.

Jenei Dezső (1919–2004) romániai magyar gépészmérnök, szerkesztő. 1948–1962-ben a Mérnöki Intézet tanára. 1949-től 1973-ig a kolozsvári Technofrig (élelmiszer- és hűtőipari) Gépgyár főmérnöke. Műszaki szótárak szerzője, szerkesztője.

Joó Rudolf (1946–2002) magyar politológus. 1972–1977-ben és 1979–1981-ben a Külügyi Intézet tudományos munkatársa. 1977 és 1979 között a Kisebbségkutató Intézet főelőadója. 1982–1985-ben az Állami Gorkij Könyvtár Nemzetiségi Kutatóközpontjának csoportvezetője. 1985-től 1991-ig az OSZK Magyarságkutató Intézetének tudományos főmunkatársa. 1988–1989-ben az MDF elnökségi tagja. 1991–1994 között a HM helyettes államtitkára, majd közigazgatási államtitkára. 1994-tól 1998-ig a Teleki László Intézet főmunkatársa. 1998–2000-ben a Külügyminisztérium helyettes államtitkára.

Juhász Gyula (1930–1993) magyar történész. 1951–1955-ben a budapesti Sztálin (utóbb Petőfi) Katonai Politikai Akadémia tanára. 1958-tól az MTA Történettudományi Intézetének tudományos munkatársa, majd tanácsadója. 1963-tól tanított a Közgazdaság-tudományi Egyetemen, 1977-től egyetemi tanár. 1985–1986-ban a Magyarságkutató Intézet igazgatója, 1986-tól haláláig az Országos Széchényi Könyvtár főigazgatója.

Kacsó Sándor (1901–1984) romániai magyar író, szerkesztő. 1927-től a Brassói Lapok belső munkatársa, 1938-tól 1940-es betiltásáig főszerkesztője. Publicistaként az erdélyi magyar népi érdekek szószólója. A II. bécsi döntés után Nagyenyeden élt, ahol 1942–1944-ben az Erdélyi Gazda c. lapot szerkesztette. 1944-ben a román hatóságok internálták, de 1945-ben az MNSZ követelésére szabadon engedték. 1947 és 1952 között az MNSZ elnöke és a Romániai Magyar Szó főszerkesztője. 1952-től 1968-as nyugdíjazásáig Kolozsvárott az Állami Irodalmi és Művészeti Kiadónál, majd az Irodalmi Könyvkiadónál dolgozott.

Kaganovics, Lazar Mojszejevics (1893–1991) szovjet politikus. Sztálin közeli munkatársa volt. A második világháború után a Népbiztosok Tanácsa (1946-tól Minisztertanács) elnökhelyettese (1944–1957). 1930-tól 1957-ig az SZKP KB Politikai Bizottságának tagja. A Hruscsov ellen megkísérelt sikertelen belső puccs után (1957) minden tisztségétől megfosztották, és kizárták az SZKP-ből.

Kállai Gyula (1910–1996) magyar politikus. 1945 és 1951 között az MKP (majd MDP) Központi Vezetőségének tagja, 1949–1951-ben külügyminiszter. 1951-ben, koncepciós perben 15 évre ítélték, 1954-ben szabadult. Az 1956-os forradalom után az MSZMP Ideiglenes Intézőbizottsága, majd a PB tagja, 1957–1959-ben a KB ideológiai titkára. 1960-tól 1965-ig miniszterelnök-helyettes, 1965–1967-ben miniszterelnök. 1967 és 1971 között az Országgyűlés elnöke. 1957-től 1989-ig a Hazafias Népfront elnöke.

Kalmár György (1926–2002) magyar újságíró. 1957–1976-ban a Népszabadság főmunkatársa. 1976 és 1992 között az MTV főmunkatársa. 1992-től szabadfoglalkozású újságíró, a Népszava és a Népszabadság külsős munkatársa, az MTV-ben külpolitikai műsorok szerkesztője.

Kántor Lajos (1937–2017) romániai magyar irodalomtörténész, kritikus. 1959 óta a Korunk munkatársa, az irodalmi-művészeti rovat vezetője, 1990 óta főszerkesztője. 1990 és 2001 között a kolozsvári Babeş–Bolyai Egyetem tanára. 1989–1990-ben az RMDSZ Kolozs megyei elnöke, majd alelnöke, 1990–1991-ben az országos elnökség, 1991 óta az országos választmány tagja. 1993-tól 1997-ig a Magyar Újságírók Romániai Egyesületének elnöke.

Kányádi Sándor (1929–2018) romániai magyar költő, műfordító. Az 1950-es, 1960-as években több irodalmi újság munkatársa. Ekkor bontakozott ki népköltészeti ihletésű lírája. Az 1960-as évek végétől jelentkeznek költészetében az avantgárd jegyek. Román költők, az erdélyi szász és jiddis népköltészet fordítója. 1987-ben nem kapott útlevelet, ezért kilépett a romániai írószövetségből. Kossuth-díjas (1993).

Katona Imre (1921–2005) magyar politikus. 1966-tól 1989-ig az MSZMP KB tagja, 1974 és 1978 között Budapesti Pártbizottság első titkára. 1975–1978-ban az Elnöki Tanács tagja, 1978-tól 1989-ig titkára.

Keleti Ferenc (1910–1979) felvidéki magyar politikus, 1945 előtt nyomdász volt. Kommunista szervezkedés miatt a szegedi Csillag börtönbe került, ahonnan 1942-ben szabadult. A háború alatt partizán. 1945 és 1956 között pártalkalmazott, többek között az MDP Békés megyei első titkára, és az MDP KV Adminisztratív Osztályának vezetője. 1956 és 1959 között Magyarország bukaresti nagykövete. A Bőripari Fakellék-termelő Vállalat telepvezetőjeként vonult nyugdíjba.

Kende Péter (1927–) magyar politológus, szociológus. 1947-től a Szabad Nép újságírója, 1949-től külpolitikai szerkesztője. 1954 végén elbocsátották. Nagy Imre politikáját támogatta. Az 1956-os forradalom alatt a Magyar Szabadság szerkesztője, részt vett a forradalom utóvédharcaiban. 1957 elején elhagyta Magyarországot, és Párizsban telepedett le. 1959 és 1964 között közreműködött a brüsszeli Nagy Imre Intézet tevékenységében, 1961-től 1993-ig a Centre National de la Recherche Scientifique munkatársa. 1962-től a párizsi Irodalmi Újság állandó cikkírója, a Magyar Füzetek alapítója, 1978–1991 között szerkesztője. 1989-ben a budapesti 1956-os Intézet egyik létrehozója, 1994-től az intézetet működtető alapítvány kuratóriumának elnöke.

Kim Ir Szen (1912–1994) koreai politikus. 1946-tól 1948-ig az Észak-Koreát irányító Ideiglenes Népi Bizottság elnöke, majd az 1948 szeptemberében kikiáltott Koreai Népi Demokratikus Köztársaság miniszterelnöke. 1949-től a Koreai Munkapárt KB elnöke (1966-tól főtitkára). A koreai háborút (1950–1953) lezáró fegyverszünet után, mely állandósította Korea kettéosztottságát, tekintélyuralmi, sztálinista típusú rendszert vezetett be Észak-Koreában. Az 1960-as években a Szovjetuniótól és Kínától is eltávolodva, politikai-gazdasági elszigeteltségbe vezette országát. 1972-től a KNDK köztársasági elnöke, 1992-től generalisszimusz.

Király István (1921–1989) magyar irodalomtörténész. 1948–1949-ben a Szabad Nép kulturális rovatánál dolgozott. 1949-től 1956-ig a Csillag szerkesztője, 1957-től a szegedi, 1959-től a budapesti egyetem tanára, tanszékvezető. Ady Endre életének, életművének jelentős kutatója. 1971–1985 között országgyűlési képviselő. A Szovjet Irodalom című lap és a Világirodalmi lexikon főszerkesztője. A Kádár-korszak egyik meghatározó irodalompolitikusa.

Király Károly (1930–2021) romániai magyar politikus. 1957–1965-ben a Maros Magyar Autonóm Tartományban az Ifjúsági Munkásszövetség első titkára. 1968–1972 között a Kovászna Megyei Pártbizottság első titkára, a megyei tanács elnöke. 1968-tól az RKP KB és a Politikai Végrehajtó Bizottság tagja. 1969-től a Magyar Nemzetiségű Dolgozók Tanácsának alelnöke. 1972-ben a hivatalos román politika elleni tiltakozásul lemondott minden párt- és állami tisztségéről. Többször levélben, beadványban fordult a felsőbb állami vezetéshez a magyar nemzetiséget ért visszásságok tárgyában. Az 1989-es forradalom után a Nemzeti Megmentési Front Tanácsának alelnöke, részt vett az RMDSZ megalakításában. 1990–1991-ben Kovászna megye szenátora, a Szenátus alelnöke.

Király Zoltán (1948–) magyar újságíró, politikus. 1973–1975-ben a Petőfi Népe, 1975–1978-ban a Magyar Rádió szolnoki stúdiójának munkatársa. 1978-tól 1991-ig a Magyar Televízió szegedi stúdiójának szerkesztő-riportere. 1985 és 1994 között országgyűlési képviselő. 1988-ban kizárták az MSZMP-ből. 1989-ben az egypárti országgyűlésben megalapította az Ellenzéki Demokraták képviselőcsoportját. 1990 és 1994 között az MDF-frakció tagja, utóbb független képviselő. 1993–1994-ben az MSZDP elnöke, a Demokratikus Charta szóvivője.

Kis János (1943–) magyar filozófus, politikus. 1967-től 1973-ig az MTA Filozófiai Intézetének munkatársa. Tudományos alapon kritizálta a marxizmust, ezért 1973-ban elbocsátották munkahelyéről, kizárták az MSZMP-ből, és szilenciumra ítélték. Szabadúszó fordítóként a demokratikus ellenzék egyik vezető alakja volt. 1981 és 1990 között a Beszélő szerkesztője. Az SZDSZ egyik alapítója, 1988–1991-ben ügyvivője, 1990–1991-ben elnöke, 1991-től 1999-ig az Országos Tanács tagja. 2002-ben kilépett a pártból. 1992 óta a Közép-európai Egyetem tanára.

Kiss Gy. Csaba (1945–) magyar irodalomtörténész. 1974 és 1977 között az MTA Irodalomtudományi Intézetének aspiránsa, majd 1981 és 1985 között tudományos munkatársa. 1986-tól 1992-ig a Magyarságkutató Intézet tudományos főmunkatársa, 1992-től 1995-ig a Közép-Európa Intézet igazgatója. 1995-től az ELTE BTK Művelődéstörténeti Tanszékének oktatója. Fő kutatási területei a kelet-európai irodalmi, kulturális kapcsolatok, a nemzet és a kisebbségek problematikája Kelet-Európában. 1987-ben az MDF egyik alapítója, 1993-ban kilépett a pártból.

Kissinger, Henry Alfred (1923–) amerikai politikus. A Harvardon, majd a Georgetown Egyetemen a politikatudomány tanára. 1968-ban Richard Nixon választási tanácsadója. 1969– 1975-ben nemzetbiztonsági főtanácsadó, 1973 és 1977 között külügyminiszter. Fontos szerepet játszott Nixon és Ford elnök kül-és biztonságpolitikájának alakításában. Az adott viszonyokat számba vevő, pragmatikus szempontokat érvényesítette a diplomáciában. Aláírta a vietnami háborút lezáró megállapodást, előkészítette az amerikai–kínai kapcsolatok normalizálását, közvetített India és Pakisztán, valamint Izrael és Egyiptom között. 1973-ban megosztott Nobel-békedíjat kapott.

Klaukó Mátyás (1923–1983) 1966 és 1978 között a Békés Megyei Tanács VB elnöke. Az MSZMP Békés Megyei Pártbizottságának első titkára.

Knopp András (1938–) magyar politikus. Az 1960-as évek elejétől filozófiát tanított a Közgazdaságtudományi Egyetemen, majd a Társadalmi Szemle szerkesztőségében dolgozott. 1970-től az MSZMP KB Tudományos Közoktatási és Kulturális Osztályának munkatársa, később osztályvezető-helyettese, majd oktatási miniszterhelyettes. Aczél György közeli munkatársa. Az 1980-as években művelődési miniszterhelyettes. 1988–1989-ben művelődési államtitkár. A rendszerváltás után vállalkozó lett.

Kohl, Helmut (1930–2017) német politikus. 1969 és 1976 között Rajna-Pfalz tartomány miniszterelnöke. 1969-től a CDU alelnöke, 1973-tól 1998-ig elnöke. 1976–1982-ben a Bundestagban a CDU/CSU parlamenti frakció vezetője. 1982-től 1998-ig a Német Szövetségi Köztársaság, majd az egyesített Németország kancellárja. Meghatározó szerepe volt a két Németország újraegyesítésében. Az 1998-as választási vereség után lemondott pártelnöki tisztéről, politikai botrány miatt 2000-ben a CDU tiszteletbeli elnökségéről is lemondott.

Komócsin Zoltán (1923–1974) magyar politikus. 1953 és 1956 között az MDP KV agitációs és propaganda osztályának osztályvezető-helyettese, illetve osztályvezetője. 1957-től az MSZMP KB tagja, a PB-nek pót-, majd 1962-től rendes tagja. 1957 és 1961 között a KISZ KB első titkára. 1961–1965-ben a Népszabadság főszerkesztője, 1965–1974 között az MSZMP KB külügyi titkára. A párt konzervatív szárnyának reprezentánsaként a gazdaságirányítási reform ellenzői közé tartozott.

Konrád György (1930–2019) magyar író. Az 1956-os forradalom alatt egyetemi nemzetőr, az Életképek c. folyóirat szerkesztője. A forradalom leverése után egy ideig állástalan, majd 1959 és 1965 között a VII. Kerületi Tanács gyámhatóságán ifjúságvédelmi felügyelő. 1965–1973-ban a Városépítési Tudományos és Tervező Intézet városszociológusa. Ellenzéki magatartása miatt eltávolították állásából, 1973-tól szabadfoglalkozású. Miután Szelényi Ivánnal közösen megírta Az értelmiség útja az osztályhatalomhoz című könyvet, 1978-tól 1988-ig publikálási tilalom alatt állt, és az ország elhagyására kényszerítették. A demokratikus ellenzék jelentős alakja, 1988-ban az SZDSZ egyik alapítója, egy ideig az Országos Tanács tagja. 1990–1993-ban a Nemzetközi PEN Club elnöke, 1997 és 2003 között a Berlin-Brandenburgi Művészeti Akadémia elnöke. Kossuth-díjas (1990).

Kornidesz Mihály (1930–2014) magyar politikus. 1958–1960-ban az MSZMP Budapesti Bizottságának munkatársa. 1961-től az MSZMP KB Tudományos, Közoktatási és Kulturális Osztályának munkatársa, 1970-től osztályvezető-helyettese, 1973 és 1983 között osztályvezetője. 1980-tól 1988-ig az MSZMP KB tagja. 1983 és 1987 között a Magyar Televízió elnöke.

Korom Mihály (1927–1993) magyar politikus. 1951–1954-ben az MDP KV adminisztratív osztályának munkatársa. 1956 végén a kormányőrség helyettes parancsnoka. 1958 és 1960 között ezredesi rangban a BM Vizsgálati Főosztálya vezetőjeként jelentős szerepet játszott az 1956-os forradalom leverését követő megtorlásban. 1960-tól 1963-ig a Határőrség országos parancsnoka. 1963–1966-ban az MSZMP KB adminisztratív titkáraként a fegyveres testületeket felügyelte. 1963-tól 1989-ig a KB tagja. 1966 és 1978 között igazságügy-miniszter. 1978-tól ismét a KB titkára. 1980–1985-ben a PB tagja. 1985–1989-ben az Alkotmányjogi Tanács elnöke.

Kós Károly (1883–1977) magyar építész, iparművész, író. Az építészeti szecesszió kiemelkedő egyénisége tervezőmunkájában az erdélyi népművészet és történelmi építészeti emlékek motívumait igyekezett felhasználni. 1918 után az erdélyi magyar művelődési élet kimagasló szervezőegyénisége.

Koszigin, Alekszej Nyikolajevics (1904–1980) szovjet politikus. Az 1940-es és 1950-es években pénzügy-, könnyűipari, majd élelmezésügyi miniszter. 1959–1960-ban az Állami Tervbizottság elnöke. Az SZKP KB-nek 1939-től haláláig, a PB-nek 1948–1952-ben, illetve 1964 és 1980 között tagja. Hruscsov megbuktatása után, 1964-től 1980-ig a Minisztertanács elnöke. Reformelképzeléseivel együtt Brezsnyev fokozatosan háttérbe szorította.

Kótai Géza (1943–2009) magyar diplomata. 1968-tól a Külügyminisztérium munkatársa. 1971–1975-ben a KISZ KB nemzetközi kapcsolatok osztályának vezetője. 1974-től 1982-ig az MSZMP KB külügyi osztályának munkatársa, 1982–1985-ben osztályvezető-helyettese, 1985–1989-ben vezetője. 1985-től 1989-ig a KB tagja. 1990–1996-ban lagosi nagykövet, 1996–1998-ban külügyminisztériumi főosztályvezető, 1999 és 2004 között szentpétervári főkonzul.

Kovács László (1939–) magyar politikus. 1976-tól 1983-ig az MSZMP KB Külügyi Osztályának alosztályvezetője, 1983–1986-ban osztályvezető-helyettese. 1986 és 1989 között külügyminiszter-helyettes, 1989–1990-ben államtitkár. 1989-ben az MSZMP KB tagja. 1990–1994-ben az MSZP ügyvivője. 1994 és 1998, illetve 2002 és 2004 között külügyminiszter. 1998-tól 2004-ig az MSZP elnöke, 1998–2000-ben parlamenti frakcióvezetője. 2004 óta az Európai Bizottság adó- és vámügyi biztosa.

Köpeczi Béla (1921–2010) magyar irodalomtörténész, történész, politikus. 1954 és 1964 között a Kiadói Főigazgatóság vezetője. 1964–1966-ban az MSZMP KB tudományos és kulturális osztályvezetője. 1965-től az ELTE BTK tanára, 1967–1970-ben az egyetem rektorhelyettese. 1970–1971-ben, 1975 és 1982 között az MTA főtitkárhelyettese, 1971-től 1975-ig főtitkára. 1982 és 1988 között művelődési miniszter. 1989-től 1996-ig a Magyar Tudomány főszerkesztője. Az 1986-ban megjelent háromkötetes Erdély-monográfia főszerkesztője.

Köteles Pál (1927–1991) magyar író. Kolozsvári lapok munkatársa volt. 1950-ben politikai okokból letartóztatták és bebörtönözték. 1952-ben szabadult. 1971-ig Nagyváradon építésztechnikusként dolgozott. 1971 és 1977 között a bukaresti Munkásélet c. lap munkatársa. 1977-ben Magyarországra költözött. Az Alföld szerkesztőségi munkatársa, 1985-től szabadfoglalkozású író. 1990-től az Erdélyi Magyarság főszerkesztője.

Kunszabó Ferenc (1932–2008) magyar szociográfus, író. 1955-ben nacionalizmus vádjával az ország összes egyeteméről kizárták. Az 1956-as forradalom idején a Somogyi Néplap főszerkesztője, a megyei Forradalmi Nemzeti Tanács tagja. 1957-ben szerepvállalása miatt letartóztatták és bebörtönözték. 1962-ben szabadult, 1964-ig alkalmi munkából élt, majd a Ganz Hajógyárban dolgozott. 1964–1966-ban az MTA Szociológiai Kutatócsoportjának munkatársa, 1967 és 1976 között az Agrárgazdasági Kutatóintézet szociológusa. 1976-tól az OSZK tudományos főmunkatársa. 1989-ben megalapította a Hunnia Kiadót és a Hunnia Füzetek (később Hunnia) c. folyóiratot.

Lăncrănjan, Ion (1928–1991) román író. Az 1950-es évektől bukaresti irodalmi lapoknál dolgozott. 1963-ban Állami Díjat kapott, az 1960-as évek elején az írószövetség párttitkára volt, 1980-tól parlamenti képviselő. Az 1970-es évektől sorra publikálta nacionalista hangvételű írásait. 1982-ben megjelent Gondolatok Erdélyről c. könyve jelentős mértékben hozzájárult a Ceauşescu-rezsim magyarellenességének fokozásához, nagy nemzetközi feltűnést és tiltakozást váltva ki.

Lantos, Thomas Peter (1928–2008) magyar származású amerikai politikus. 1950 és 1966 között közgazdaságtant tanított és tanácsadóként működött. 1966-tól 1980-ig a Szenátus közigazgatási, közgazdasági és külpolitikai tanácsadója. 1981-től az USA Képviselőházának demokrata párti tagja, jelenleg a Képviselőház Külügyi Bizottságának elnöke.

Lászlóffy Aladár (1937–2009) romániai magyar költő, író. 1960–1961-ben az Irodalmi Könyvkiadó lektora, 1962-től 1969-ig a Napsugár c. gyermeklap szerkesztője. 1970-től az Előre munkatársa, 1981-től az Utunk (1989-től Helikon) c. irodalmi hetilap szerkesztője. A Hitel főmunkatársa. 1998-ban Kossuth-díjat kapott.

Lázár György (1924–2014) magyar politikus. 1948-tól az Országos Tervhivatal munkatársa, 1958– 1970-ben elnökhelyettese. 1970–1973-ban munkaügyi miniszter, 1973-tól 1975-ig miniszterelnök-helyettes és az Országos Tervhivatal elnöke. 1970-től az MSZMP KB, 1975-től a PB tagja. 1975 és 1987 között miniszterelnök. 1987 júniusától az MSZMP főtitkárhelyettese. 1988-ban nyugdíjazták, a májusi pártértekezleten a KB-ből és a PB-ből is kikerült.

Lenárt, Jozef (1923–2004) szlovák politikus. 1958-tól a CSKP KB tagja. 1958–1962-ben a Szlovák Kommunista Párt KB-titkára. 1962–1963-ban a Szlovák Nemzeti Tanács elnöke. 1963 és 1968 áprilisa között Csehszlovákia miniszterelnöke, Novotný elmozdítása után rövid ideig államfő. A szovjet intervenció után 1970-től 1987-ig a SZLKP KB első titkára, a CSKP Elnökségének tagja.

Li Peng (1928–2019) kínai villamosmérnök, politikus. 1966 és 1979 között a pekingi Elektromos Művek vezetője. 1981–1982-ben villamosenergia-ipari miniszter, 1982–1983-ban a vízgazdálkodási és villamosenergia-ügyi miniszter első helyettese. 1983 és 1988 között miniszterelnök-helyettes. 1982-től a KKP KB tagja, 1985–1987-ben a KB titkára. 1985-től a PB tagja. 1988-tól 1998-ig miniszterelnök. 1998 és 2003 között a Népi Kongresszus Állandó Bizottságának elnöke.

Ligacsov, Jegor Kuzmics (1920–2021) szovjet (orosz) politikus. 1965 és 1983 között az SZKP Tomszki Területi Bizottságának első titkára. 1966–1976-ban az SZKP KB póttagja, 1976-tól 1990-ig tagja. 1983-tól a KB káderügyekért felelős és ideológiai titkára. 1985 és 1990 között a PB tagja, Gorbacsov után a pártvezetés második emberének számított. Fokozatosan szembekerült Gorbacsovval, a pártfőtitkár ellenzékének meghatározó alakja, az SZKP 1990. júliusi kongresszusán a „leninista” ellenzék főtitkárjelöltje lett. A választás elvesztése után visszavonult, de 1991 után háromszor választották az oroszországi Duma képviselőjévé a kommunista párt színeiben.

Litván György (1929–2006) magyar történész. 1955–1956-ban a Nagy Imre körül tömörülő pártellenzék tagja. Az 1956-os forradalom bukása után 6 év börtönre ítélték, 1962-ben amnesztiával szabadult. 1963 és 1971 között gimnáziumi könyvtáros, majd 1971-től az MTA Történettudományi Intézetének munkatársa. 1988–1991-ben a Történelmi Igazságtétel Bizottság elnökségi tagja. 1991-től 1999-ig az 1956-os Intézet igazgatója, 1995–1999-ben az ELTE Szociológiai Intézetének egyetemi tanára.

Losonczi Pál (1919–2005) magyar politikus. 1948–1960 között a barcsi Vörös Csillag Tsz elnöke. 1954–1956-ban az MDP KV póttagja, 1957-től 1989-ig az MSZMP KB tagja. 1975– 1987-ben az MSZMP PB tagja. 1960–1967-ben földművelésügyi miniszter. 1967-től 1987-ig az Elnöki Tanács elnöke (államfő).

Lőrincz László (1925–) romániai magyar jogi szakíró, társadalomkutató. 1958 és 1963 között a Külügyminisztérium munkatársa, az Akadémiai Könyvkiadó főszerkesztője. 1971-től a Politikai Tudományok és a Nemzeti Kérdés Tanulmányi Intézetének aligazgatója. 1977–1978-ban a Nevelés- és Oktatásügyi Minisztérium államtitkára. Támogatásával történtek kísérletek a magyar nyelvű szakképzés és szaktankönyv-kiadás megteremtésére, az erdélyi magyar iskolarendszer elsorvasztásának megakadályozására, ezért eltávolították a minisztériumból, és áthelyezték a Ştefan Gheorghiu Főiskolára. 1990-től a kisebbségi élet jogi szabályozásának több kérdéséről közölt cikkeket A Hétben és a Romániai Magyar Szóban.

Lukanov, Andrej Karlov (1938–1996) bolgár politikus. 1973 és 1976 között a külgazdasági miniszter első helyettese. 1976 és 1986 között miniszterelnök-helyettes. 1977-től a BKP KB tagja, 1979-től a PB póttagja. 1986–1987-ben első miniszterelnök-helyettes, 1987 és 1989 között külgazdasági miniszter. 1989-ben lemondott posztjáról, és a kommunista párt reformista szárnyának tagjaként szerepet vállalt Todor Zsivkov hatalmának megdöntésében. 1990-ben miniszterelnök. Haláláig aktívan politizált a Bolgár Szocialista Párt színeiben. Szófiai lakása előtt gyilkolták meg.

Macovescu, George (1913–2002) román politikus. Ana Pauker külügyminisztersége idején Londonban nagykövet (1947–1949), Pauker bukása után egy időre eltávolították a diplomáciai testületből. 1959 és 1961 között Románia washingtoni nagykövete. Az RKP Külügyi Osztályán töltött be különféle tisztségeket, majd külügyminiszter-helyettes, 1972-től 1978-ig Románia külügyminisztere. 1977–1981-ben a Román Írószövetség elnöke.

Major László (1944–2008) magyar diplomata, politikus. 1971-től 1979-ig a Magyar Hírlap külpolitikai rovatvezető-helyettese. 1979–1983-ban az MSZMP KB Agitációs és Propaganda Osztályának munkatársa, majd 1983–1985-ben a Külügyi Osztály alosztályvezetője. 1985–1987-ben a Külügyi Intézet munkatársa. 1987–1989-ben montevideói nagykövet. 1988–1989-ben az MSZMP KB irodavezetője és szóvivője, 1989-ben az MSZMP KB tagja. 1990–1994-ben Buenos Aires-i nagykövet, 1994–1996-ban a Külügyminisztérium főosztályvezető-helyettese, 2001-től főosztályvezetője. 1996-tól 2001-ig barcelonai főkonzul.

Malenkov, Georgij Makszimilianovics (1902–1988) szovjet politikus. 1939 és 1953 között az SZKP KB titkára. 1946-tól 1957-ig az SZKP PB rendes tagja és 1953-ig miniszterelnök-helyettes. Sztálin halála után, 1953–1955 között a Minisztertanács elnöke. 1955 februárjában gazdaságpolitikájának csődjére hivatkozva Hruscsov elmozdította a kormányfői székből, miniszterelnök-helyettes és a villamos erőművek minisztere lett. A Hruscsov ellen megkísérelt sikertelen belső puccs után (1957) minden párt- és állami tisztségétől megfosztották, és kizárták az SZKP-ből.

Mănescu, Corneliu (1916–2000) román diplomata. 1948 és 1955 között a fegyveres erők miniszterének helyettese. 1955–1960-ban az Állami Tervbizottság elnökhelyettese. 1960–1961-ben budapesti nagykövet. 1961-től 1972-ig külügyminiszter. 1965-től az RKP KB tagja. 1973– 1977-ben a Szocialista Egységfront Nemzeti Tanácsának elnökhelyettese. 1977-től 1982-ig párizsi nagykövet. 1989-ben az RKP reformszárnyának vezető személyisége, a „hatok” levelének egyik aláírója.

Mănescu, Manea (1916–2009) román politikus. 1951 és 1954 között a Központi Statisztikai Hivatal igazgatója, 1955–1957-ben pénzügyminiszter. 1960-tól 1989-ig (kisebb megszakítással) az RMP, illetve az RKP KB tagja. 1967–1972 között a Gazdasági Tanács elnöke. 1969–1979-ben és 1984–1989-ben az RKP KB Politikai Végrehajtó Bizottságának tagja. 1972–1974-ben miniszterelnök-helyettes, 1974–1979 között miniszterelnök.

Mao Ce-tung (1893–1976) kínai politikus. 1921-ben a Kínai Kommunista Párt alapító tagja. 1935-től a KKP titkára és első számú vezetője, 1943-tól a párt elnöke. A japánellenes harcok vezető alakja. 1945-ben a KKP VII. kongresszusán jóváhagyják, hogy a párt Mao tanításait követi. 1949-ben kikiáltotta a Kínai Népköztársaságot, amelynek 1959-ig első elnöke. 1956 után fokozatosan szembefordult a Szovjetunióval. Kína külpolitikájának alakításában nagyhatalmi ambíciókat érvényesített. Személyi kultuszának építésével és fenntartásával, a „kulturális forradalom” 1966-os meghirdetésével alapjaiban rengette meg az egész kínai társadalmat.

Marchais, Georges René Louis (1920–1997) francia politikus. 1959-től az FKP KB és a PB tagja. 1961-től pártszervezéssel megbízott KB-titkár, 1970-től főtitkárhelyettes. 1972 és 1994 között az FKP főtitkára. Kezdetben reformpárti, majd az eurokommunista mozgalom támogatója volt, de az 1970-es évek végétől ismét a Szovjetunió felé közeledett. Támogatta a szovjetek afganisztáni intervencióját, de a gorbacsovi reformokat fenntartással fogadta. Főtitkársága idején az FKP jelentősen visszaszorult a francia politikai életben.

Marjai József (1923–2014) magyar politikus. 1956 és 1970 között svájci, prágai, majd belgrádi nagykövet. 1970–1973-ban külügyminiszter-helyettes, 1973–1976-ban államtitkár. 1976–1978-ban moszkvai nagykövet. 1978 és 1988 között miniszterelnök-helyettes, Magyarország állandó KGST-képviselője. 1980–1987-ben a kormány Gazdasági Bizottságának vezetője. 1976–1989 között az MSZMP KB tagja.

Markó Béla (1951–) romániai magyar politikus, költő, szerkesztő. 1976 és 1989 között a marosvásárhelyi Igaz Szó szerkesztője, 1989-től a Látó főszerkesztője. Az 1989-es változások óta aktívan vesz részt a politikai életben. 1990–1991-ben az RMDSZ elnökségi tagja, 1993-tól elnöke. 1990-től Maros megye szenátora. 2004-től 2007-ig a román kormány művelődési, oktatási és az európai integrációs tevékenységeket felügyelő miniszterelnök-helyettese.

Marosán György (1908–1992) magyar politikus. 1945-től a Szociáldemokrata Párt vezetőtitkára, illetve főtitkárhelyettese. A pártegyesítés után, 1948-tól az MDP főtitkárhelyettese, a párt budapesti első titkára. 1949–1950-ben könnyűipari miniszter. 1950 júniusában koholt vádak alapján perbe fogták, és előbb halálra, majd életfogytiglani börtönre ítélték. 1956-ban szabadult, az MDP KV és PB tagja, miniszterelnök-helyettes. A forradalom leverése után 1960-ig államminiszter. 1957-től az MSZMP KB titkára és a PB tagja. 1957 és 1959 között ismét budapesti első titkár. 1962-ben minden tisztségéről lemondott, majd 1965-ben a pártból is kilépett.

Maróthy László (1942–) magyar politikus. 1968–1970-ben a KISZ Pest Megyei Bizottságának titkára, 1970–1973-ban az MSZMP Szentendrei Városi Bizottságának első titkára. 1973-tól 1980-ig a KISZ KB első titkára. 1973 és 1989 között az MSZMP KB, 1975 és 1988 között a PB tagja. 1980–1984-ben a Budapesti Pártbizottság első titkára. 1984 és 1987 között miniszterelnök-helyettes, 1986–1987-ben az Országos Tervhivatal elnöke. 1987-től 1989-ig környezetvédelmi és vízgazdálkodási miniszter.

Márton Áron (1896–1980) romániai magyar római katolikus főpap. 1932-től Kolozsváron lelkész. 1933 és 1938 között az Erdélyi Iskola c. pedagógiai folyóirat szerkesztője. 1938-ban a pápa gyulafehérvári püspökké nevezte ki, ettől kezdve a dél-erdélyi magyarság egyik erkölcsi-szellemi vezetője. Ellenezte a háborút és elítélte az antiszemitizmust. A világháború után a magyar kisebbség helyzetének javításáért fellépve szembehelyezkedett a kommunista hatalommal. 1949-ben letartóztatták, 1951-ben koncepciós perben 10 év börtönre és életfogytiglani kényszermunkára ítélték. 1955-ben ugyan szabadult, de 1957 és 1967 között házi őrizetben tartották.

Maurer, Ion Gheorghe (1902–2000) román ügyvéd, politikus. 1945-től az RKP (RMP) KB tagja. 1946–1947-ben gazdasági, 1947–1948-ban ipari és kereskedelmi miniszter volt, ezután egy évtizedre háttérbe szorult. 1957–1958-ban rövid ideig külügyminiszter, 1958-tól 1961-ig a Nagy Nemzetgyűlés Elnökségének elnöke. 1961 és 1974 között a Minisztertanács elnöke. Ceauşescu bizalmasaként fontos szerepet játszott annak hatalma megszilárdításában.

Medvegyev, Vagyim Andrejevics (1929–) szovjet (orosz) politikus. 1970 és 1978 között az SZKP KB propagandaosztályának helyettes vezetője. A KB és PB tagja. 1978-tól a KB Társadalomtudományi Főiskolájának rektora. 1986–1988-ban a kelet-európai szövetségesekkel foglalkozó KB-titkár. 1990–1991-ben Gorbacsov (a Szovjetunió elnöke) főtanácsadója, az Elnöki Tanács tagja.

Méhes Lajos (1927–2000) magyar politikus. 1948-tól 1961-ig az MDP, illetve az MSZMP budapesti bizottságának munkatársa. 1961–1962-ben a budapesti XIV. Kerületi Pártbizottság első titkára. 1964 és 1970 között a KISZ KB első titkára. 1962–1965-ben az MSZMP KB póttagja, 1965-től 1989-ig tagja. 1970–1978-ban a Vasasszakszervezet főtitkára, 1978 és 1980 között a Budapesti Pártbizottság első titkára. 1980–1983-ban ipari miniszter. 1980-tól 1985-ig a PB tagja. 1983-tól a SZOT főtitkára. 1985-ben betegsége miatt nyugdíjazták.

Meleşcanu, Teodor Viorel (1941–) román diplomata, politikus. 1966-tól a Külügyminisztérium munkatársa. 1978 és 1985 között a genfi ENSZ-képviselet vezetőjének helyettese. 1985– 1988-ban külügyminisztériumi irodavezető, 1989–1990-ben a bécsi leszerelési tárgyalásokon küldöttségvezető. 1990–1992-ben államtitkár-helyettes, majd államtitkár, 1992-től 1996-ig külügyminiszter. A Társadalmi Demokrácia Pártjának alelnöke, majd 1997-ben Szövetség Romániáért néven új pártot alapított. 2002-től a Nemzeti Liberális Párt – Szövetség Romániáért néven egyesült párt első elnökhelyettese. 2007 áprilisától védelmi miniszter.

Méliusz József (1909–1995) romániai magyar költő, író, műfordító. A második világháború előtt több folyóirat (Erdélyi Helikon, Korunk, Brassói Lapok) munkatársa. 1945-től a Magyar Népi Szövetség központi sajtóirodájának vezetője, 1946-tól a Romániai Magyar Írók Szövetségének főtitkára. A romániai magyar színházak intendánsaként szerepe volt több magyar színház megalakításában. 1949-ben koholt vádakkal letartóztatták és bebörtönözték. 1955-ben szabadult, ezután rehabilitálták. 1968-tól 1972-ig a Romániai Írók Szövetségének alelnöke. 1983-ban a politikai rendszer elleni tiltakozásul kilépett az írószövetségből.

Méray Tibor (1924–2020) magyar újságíró. 1946-tól a Szabad Nép újságírója, kulturális rovatvezetője, koreai, majd berlini tudósítója. 1947–1948-ban a Csillag felelős szerkesztője. 1954–1955-ben a Szabad Nép szerkesztőbizottságának tagja. 1954-től a Nagy Imrét támogató íróellenzékhez tartozott, ezért 1955-ben eltávolították a Szabad Néptől. Az 1956-os forradalom leverése után Jugoszlávián át Franciaországba menekült. 1957-től jelentős szerepet játszott a nyugati magyar szellemi emigrációban. 1962-től a Párizsban megjelenő Irodalmi Újság szerkesztője, 1971-től 1989-ig főszerkesztője.

Mesterházi Lajos (1916–1979) magyar író. 1945 és 1950 között az MTI és a Magyar Rádió munkatársa. 1950–1954-ben a Művelt Nép, 1957–1958-ban az Élet és Irodalom munkatársa, majd felelős szerkesztője. 1966-tól a Budapest c. várospolitikai folyóirat szerkesztője. Kossuth-díjas (1962).

Mészöly Miklós (1921–2001) magyar író, drámaíró. A magyar próza egyik jelentős megújítója, de munkásságát csak az 1980-as évektől kezdték hivatalosan elismerni, egy időben tilalmi listán volt. 1990-ben Kossuth-díjat kapott. 1991-től 1994-ig a Széchenyi Irodalmi és Művészeti Akadémia alapító elnöke. Közéleti szerepvállalása nyomán 1993-ban a Demokratikus Charta egyik szóvivője volt.

Mihai, Nicolae (1925–1999) román politikus. 1969 és 1989 között, egy kisebb megszakítással, az RKP KB tagja. Galaţi megyében töltött be párttisztségeket, majd az 1970-es évek első felében az Állami Tervbizottság vezetője. 1978–1983-ban belgrádi nagykövet. 1983-tól az RKP KB külügyi osztályának munkatársa, osztályvezető-helyettese.

Mijatović, Cvijetin (1913–1993) jugoszláv politikus. 1948-tól a JKSZ KB tagja. 1961–1965-ben moszkvai nagykövet. 1964–1966-ban a JKSZ Végrehajtó Bizottságának, 1966-tól 1979-ig Elnökségének tagja. 1974 és 1984 között Jugoszláv Szocialista Szövetségi Köztársaság Elnökségének tagja, 1980–1981-ben az Elnökség elnöke (államfő).

Mikojan, Anasztaz Ivanovics (1895–1978) szovjet (örmény) politikus. 1935–1966 között az SZKP PB tagja, 1937-től 1955-ig miniszterelnök-helyettes, közben külkereskedelmi (1946– 1949) és kereskedelmi miniszter (1953–1955). 1955–1964-ben Hruscsov bizalmasaként a Minisztertanács első elnökhelyettese. 1964–1965-ben a Legfelsőbb Tanács Elnökségének elnöke (államfő).

Mitterand, François (1916–1996) francia politikus. 1953 és 1958 között az Ellenállás Demokrata és Szocialista Uniója, 1965-től 1968-ig a Demokrata és Szocialista Baloldali Szövetség elnöke. 1947 és 1957 között több kormányban töltött be miniszteri posztot. A baloldal jelöltjeként indult az 1965-ös és az 1974-es elnökválasztáson. 1981-től 1995-ig Franciaország köztársasági elnöke. Az V. Köztársaság intézményeinek megszilárdítása, valamint jelentős társadalmi reformok fűződnek a nevéhez. Megerősítette a német–francia együttműködést, támogatta az Európai Unió megalakítását és fejlődését.

Mocsáry Lajos (1826–1916) magyar politikus. Ellenezte a kiegyezés megkötését. 1867–1869-ben Borsod vármegye alispánja, majd Miskolc országgyűlési követe. Kezdetben a Balközép Párt balszárnyán állt, majd fontos szerepet játszott a Függetlenségi Párt megalapításában, amelynek egy ideig elnöke is volt. Belpolitikai és társadalmi kérdésekben pártja liberális szárnyához tartozott. A nemzetiségi kérdésben az 1868-as nemzetiségi törvény következetes végrehajtását szorgalmazta. 1888-ban ezért szembekerült pártjával és a Román Nemzeti Párt támogatásával jutott mandátumhoz a karánsebesi választókerületben. Az erősödő nacionalista hangulat hatására 1892-ben visszavonult a közélettől.

Mód Aladár (1908–1973) magyar politikus, történész. 1946–1953 között a Társadalmi Szemle felelős szerkesztője, 1950-től az MDP KV Agitációs és Propagandaosztályának helyettes vezetője. Az ELTE BTK egyetemi tanára, 1957-től a Tudományos Szocializmus Tanszék vezetője, 1954–1961-ben a TIT főtitkára, a korszak meghatározó tudománypolitikusa.

Moisuc, Viorica (1934–) román történész, politikus. 1969 és 1990 között a Nicolae Iorga Történettudományi Intézet és a Történeti és Szociopolitikai Tanulmányok Intézetének főmunkatársa. 1990-től 1997-ig a Román Tudományos Akadémia Délkelet-európai Tanulmányok Intézetének főmunkatársa. A bukaresti és a constanţai egyetem tanára. 2002 óta a Nagy-Románia Párt tagja, 2004 óta szenátora és európai parlamenti képviselője.

Molnár Erik (1894–1966) magyar politikus, történész. 1944-től több kormányban miniszter (népjóléti, külügy, igazságügy), 1948–1956-ban az MDP KV tagja. 1949-től az MTA Történettudományi Intézetének igazgatója és az ELTE BTK professzora. 1953–1954-ben a Legfelsőbb Bíróság elnökeként részt vett a rehabilitációs eljárásokban. Az 1950-es, 1960-as évek ideológiai kérdésekben befolyásos történésze, 1958-tól haláláig a Magyar Történelmi Társulat elnöke.

Molnár Gusztáv (1948–) romániai magyar politológus, filozófus. 1971 és 1987 között a Kriterion Kiadó bukaresti szerkesztőségének munkatársa. 1985-ben megszervezte a Limes-kört, ezzel a Securitate állandó megfigyelésének és zaklatásának tette ki magát. 1988-ban áttelepült Magyarországra. A rendszerváltás után a Teleki László Alapítvány Dunatáj Intézetének, majd az ebből alakuló Közép-európai Intézet geopolitikai kutatócsoportjának vezetője. A Limes c. közép- és kelet-európai figyelő alapítója.

Molotov, Vjacseszlav Mihajlovics (1890–1986) szovjet politikus. Sztálin legközelebbi híve, 1930-tól 1941-ig kormányfő. 1939–1941 között külügyi népbiztos. 1941-től 1957-ig a kormányfő első helyettese, emellett 1953-tól 1956-ig külügyminiszter. A desztalinizáció során háttérbe szorult, majd a Hruscsov ellen megkísérelt sikertelen belső puccs után (1957) minden párt- és állami tisztségétől megfosztották. 1921-től az SZKP KB, 1926-tól a PB tagja 1957-ig.

Muszatov, Valerij Leonyidovics (1941–) szovjet (orosz) diplomata. 1964-től külügyi szolgálatban dolgozott. 1973 és 1984 között a budapesti nagykövetségen beosztott diplomata. 1984-től 1991-ig az SZKP KB nemzetközi osztályának alosztályvezetője. 1991–1993-ban a Diplomáciai Akadémia tanára. 1993 és 2000 között a Külügyminisztérium FÁK-országokkal foglalkozó főosztályvezetője. 2000–2005-ben Oroszország budapesti nagykövete.

Münnich Ferenc (1886–1967) magyar politikus. 1946–1949-ben budapesti rendőrfőkapitány. 1949 és 1956 között diplomáciai szolgálatot teljesített. Az 1956-os forradalom idején rövid ideig belügyminiszter, majd Kádár követője. A Magyar Forradalmi Munkás–Paraszt Kormány miniszterelnök-helyettese, a fegyveres erők és közbiztonsági ügyek minisztere lett. 1956-tól haláláig az MSZMP KB, 1966-ig a PB tagja. Nevéhez fűződik a Munkásőrség felállítása. 1957–1958-ban első miniszterelnök-helyettes, majd 1961-ig miniszterelnök. 1961– 1965 között államminiszter.

Nagy Imre (1896–1958) magyar politikus, agrárközgazdász. 1944–1945-ben földművelésügyi miniszter, utána rövid ideig belügyminiszter, majd 1947-től 1949-ig az Országgyűlés elnöke. 1950–1952 között élelmezésügyi, majd begyűjtési miniszter. 1952 novemberétől agrárügyekért felelős miniszterelnök-helyettes. 1953 júliusától 1955 áprilisáig miniszterelnök. Rákosi átmeneti megerősödése után leváltották, és megfosztották tisztségeitől. 1956. október 24-től miniszterelnök. A forradalom leverése után a jugoszláv nagykövetségre menekült, 1956. november 23-tól 1957. április 14-ig, letartóztatásáig Romániába internálták. 1958 júniusában a forradalomban játszott szerepéért zárt tárgyaláson halálra ítélték. Az ítéletet 1958. június 16-án hajtották végre.

Nagy Vilmos, nagybaczoni (1884–1976) magyar katonatiszt. Harcolt az első világháborúban. A Tanácsköztársaság idején a Hadügyi Népbiztosságon és a Vörös Hadsereg parancsnokságán teljesített szolgálatot. Az 1920-as években a Honvédelmi Minisztériumban töltött be tisztségeket. 1934-től vezérőrnagy, 1937-től altábornagy. 1938–1939-ben az I. hadtest parancsnoka. 1940-ben gyalogsági tábornokká léptették elő és 1941-es nyugdíjazásáig az II. hadsereg parancsnoka. 1942–1943-ban honvédelmi miniszter Kállay Miklós kormányában. A nyilasok hatalomra kerülése után letartóztatták, 1945. április végén szabadult. Az 1950-es évek elején nyugdíját megvonták, helyzetén gyermekkori barátja, Petru Groza közbelépései javítottak valamit.

Nehru, Dzsavaharlal (1889–1964) indiai politikus. Angliai tanulmányai után 1919-ben csatlakozott a függetlenségért küzdő Nemzeti Kongresszus Párthoz. Az 1920-as és az 1930-as években az angol hatóságok többször bebörtönözték polgári engedetlenség miatt. 1928-tól a Kongresszus Párt elnöke. A második világháború után az India függetlenségéhez vezető tárgyalások vezetője. A függetlenség 1947-es kikiáltásától haláláig miniszterelnök és külügyminiszter. Külpolitikájában a szuperhatalmakkal szemben tanúsított pozitív semlegességet képviselte, az el nem kötelezettség mozgalmának egyik vezéralakja.

Nemes Dezső (1908–1985) magyar politikus. 1957-től 1985-ig az MSZMP KB tagja, a PB-nek előbb pót-, majd 1959–1980-ban rendes tagja. 1961 és 1965 között a KB titkára. 1957–1961-ben a Népszabadság szerkesztőbizottságának vezetője, 1977–1980-ban a lap főszerkesztője. 1966–1975-ben a Politikai Főiskola igazgatója, majd 1977-ig rektora.

Nemeskürty István (1925–2015) magyar filmtörténész, irodalomtörténész. 1956–1959-ben a Magvető Könyvkiadó szerkesztője. 1959 és 1963, illetve 1972 és 1987 között a Budapest Filmstúdió, 1963-tól 1972-ig a MAFILM 4. számú stúdiójának vezetője. 1979 és 1987 között a Színház- és Filmművészeti Főiskola tanára. 1985–1987-ben a Magyar Filmintézet igazgatója, 1990-ben a Magyar Televízió elnöke. 1992–1994-ben a Magyar Könyv Alapítvány kuratóriumának elnöke. 1993 óta a Pázmány Péter Katolikus Egyetem tanára. 1998 és 2001 között a millenniumi ünnepségek kormánybiztosa.

Németh József (1930–2002?) magyar diplomata. 1953-tól a Külügyminisztérium munkatársa. 1962 és 1968 között Bukarestben beosztott diplomata. 1974–1975-ben Saigonban, 1976–1980-ban Ottawában nagykövet. 1980-tól 1985-ig a Külügyminisztérium Konzuli Főosztályának vezetője. 1985–1989-ben brüsszeli nagykövet, 1988-tól az EK mellett működő magyar képviselet vezetője is.

Németh Károly (1922–2008) magyar politikus. 1957 és 1960 között az MSZMP Csongrád Megyei Bizottságának első titkára. 1957-től 1988-ig az MSZMP KB tagja. 1960–1962-ben a KB mezőgazdasági osztályának vezetője. 1962–1965-ben és 1974–1985 között a KB mezőgazdasági, majd gazdaságpolitikai, illetve pártszervező titkára. 1965 és 1974 között a budapesti pártbizottság első titkára. 1970-től 1988-ig a PB tagja. 1985–1987-ben az MSZMP főtitkárhelyettese. 1987–1988-ban az Elnöki Tanács elnöke (államfő).

Németh Miklós (1948–) magyar közgazdász, politikus. 1971–1977-ben a Közgazdaság-tudományi Egyetemen tanított. 1977 és 1981 között az Országos Tervhivatal osztályvezető-helyettese. 1981–1983-ban az MSZMP KB gazdaságpolitikai osztályának munkatársa, 1983 és 1986 között osztályvezető-helyettese, 1986–1987-ben osztályvezetője. 1987–1989-ben az MSZMP KB tagja, 1987–1988-ban a KB gazdaságpolitikai titkára. 1988–1989-ben a PB, majd a négyfős pártelnökség tagja. 1988 és 1990 között miniszterelnök. 1991-től 2000-ig az Európai Újjáépítési és Fejlesztési Bank egyik alelnöke.

Niculescu-Mizil, Paul (1923–2008) román politikus. Az 1950-es években Ştefan Gheorghiu Pártakadémia tanára. 1955-tól 1989-ig az RMP, illetve az RKP KB tagja. 1956 és 1968 között a KB Agitációs és Propaganda Osztályának vezetője volt. 1972–1981-ben miniszterelnök-helyettes, egyúttal oktatási, majd 1978-tól pénzügyminiszter. 1981–1989 között a Fogyasztási Szövetkezetek Központi Szövetségének (Centrocoop) elnöke.

Nixon, Richard Milhous (1913–1994) amerikai politikus, az USA 37. elnöke (1969–1974). A Republikánus Párt képviselője (1947–1951), majd szenátora (1951–1953). 1953–1961-ben Eisenhower alelnöke. 1968-ban megnyerte az elnökválasztást. 1972-ben újraválasztották. Belpolitikájában liberális lépéseket tett, külpolitikájában lezárta a vietnami háborút, nyitott Kína felé, Brezsnyevvel aláírta a hadászati rakéták korlátozásáról szóló SALT–I megállapodást. Politikai pályájának a Watergate-ügy vetett véget; 1974. augusztus 8-án lemondott.

Nógrádi Sándor (1894–1971) magyar politikus, katonatiszt. 1944-ben partizánként harcolt Magyarországon. 1945 és 1956 között az MDP KV tagja. 1947-ben és 1955–1956-ban az MKP, illetve az MDP KV agitációs és propaganda osztályának vezetője. 1948-tól a Magyar Néphadsereg politikai főcsoportfőnöke, 1955-től a honvédelmi miniszter első helyettese. 1957–1962 és 1966-1971 között az MSZMP KB tagja, 1962-től 1966-ig az MSZMP Központi Ellenőrző Bizottságának elnöke.

Nyers Rezső (1923–2018) magyar politikus. 1948-tól 1954-ig az MDP KV póttagja, majd rendes tagja, 1956. augusztus 1-jétől november 3-ig élelmiszer-ipari miniszter. 1957. februártól az MSZMP IKB, illetve a KB tagja. 1960 és 1962 között pénzügyminiszter. 1962-től 1966-ig a PB póttagja, majd 1974-ig rendes tagja. 1962-től az MSZMP KB gazdaságpolitikai titkára. Kezdeményezően vett részt az új gazdasági mechanizmus bevezetésében. 1974-ben a reformok néhány más irányítójával együtt félreállították, az MTA Közgazdaság-tudományi Intézetének igazgatója, majd tanácsadója lett. 1988–1989-ben ismét az MSZMP PB tagjává választották, 1989. júniustól október 7-ig a párt elnöke. 1990 májusáig az MSZP első elnöke.

Oancea, Constantin (1928–) román politikus. 1962 és 1967 között a Külügyminisztérium osztályvezető-helyettese, illetve osztályvezetője. 1967-től 1974-ig nagykövet az NSZK-ban. 1975–1989-ben külügyminiszter-helyettes. 1987–1988-ban a Varsói Szerződés főtitkára. Az 1989-es forradalom után a Nemzeti Megmentési Front megbízásából ő vette fel a kapcsolatot számos európai állammal.

Orbán László (1912–1978) magyar politikus. 1945–1948-ban az MKP, majd az MDP KV propagandaosztályának vezetője. 1946–1951 között az MKP, illetve az MDP KV tagja. 1950-től az Oktatásügyi Minisztérium főosztályvezetője, 1955-től 1956. januárig miniszterhelyettes. 1957-től 1978-ig az MSZMP KB tagja. 1957–1959-ben az MSZMP KB Tudományos és Kulturális Osztályának, 1959 és 1967 között Agitációs és Propaganda Osztályának vezetője. 1967-től a művelődési miniszter első helyettese, 1974–1976 között kulturális miniszter.

Olteanu, Constantin (1928–2018) román katonatiszt, politikus. 1974-től vezérőrnagy és az RKP KB póttagja, 1979-től 1989-ig rendes tagja. 1980 és 1985 között honvédelmi miniszter. 1983-tól 1989-ig az RKP KB Politikai Végrehajtó Bizottságának tagja. 1985–1988-ban az RKP bukaresti bizottságának első titkára és Bukarest polgármestere. 1988–1989-ben a KB titkára.

Óvári Miklós (1925–2003) magyar politikus. Az 1950-es években a pártfőiskolán tanított. 1958–1961 között az MSZMP KB Agitációs és Propaganda Osztályán dolgozott. 1961– 1966-ban a KB Tudományos és Kulturális Osztályának helyettes vezetője, 1967–1970-ben vezetője. 1966 és 1988 között a KB tagja. 1970-től 1985-ig ideológiai, kulturális, majd újra ideológiai KB-titkár. Aczél György mellett a kultúrpolitika második embere. 1975 és 1988 között a PB tagja.

Őszi István (1944–) magyar diplomata. 1968 és 1976 között a belgrádi nagykövetségen, majd a Külügyminisztériumban dolgozott. 1976-tól 1985-ig az MSZMP KB Külügyi Osztályának munkatársa, 1985-től 1988-ig osztályvezető-helyettese. 1988–1990-ben külügyminiszter-helyettes. 1990–1993-ban belgrádi, 1996 és 2000 között ljubljanai nagykövet.

Pacepa, Ion Mihai (1928–2021) román titkosszolgálati vezető, tábornok. 1957-től töltött be különböző pozíciókat a román titkosszolgálat szervezetében. Belügyi államtitkár, majd 1966-tól a Securitate külföldi hírszerző szolgálatának vezetője. 1972-től Ceauşescu személyes tanácsadója biztonsági kérdésekben. 1978-ban Nyugatra szökött és az Egyesült Államokban telepedett le. Romániában a Katonai Legfelsőbb Bíróság kétszer halálos ítéletet szabott ki rá, Ceauşescu pedig vérdíjat tűzött ki a fejére. 1987-ben közreadott Vörös horizontok c. leleplező könyve ráirányította a nemzetközi közvélemény figyelmét a romániai diktatúra visszásságaira.

Pach Zsigmond Pál (1919–2001) magyar történész. 1952 és 1992 között a budapesti Közgazdaság-tudományi Egyetem Gazdaságtörténeti Tanszékének vezetője, 1963–1967-ben az egyetem rektora. 1967-tól 1985-ig az MTA Történettudományi Intézetének igazgatója. 1976 és 1985 között az MTA alelnöke.

Pál Lénárd (1925–2019) magyar fizikus, politikus. 1953-tól 1956-ig az MTA Központi Fizikai Kutatóintézetének osztályvezetője, 1956-tól igazgatóhelyettese, 1970 és 1978 között igazgatója, majd főigazgatója. 1961–1978 között az ELTE TTK Atomfizikai Tanszékének tanára, 1988–1995-ben egyetemi tanára. 1978–1980-ban az Országos Műszaki Fejlesztési Bizottság és az Országos Atomenergia Bizottság elnöke. 1980 és 1984 között az MTA főtitkára. 1975-től 1989-ig az MSZMP KB tagja, 1985 és 1988 között a tudományos, a közoktatási és kulturális területet felügyelő KB-titkár.

Paleologu, Alexandru (1919–2005) román író, politikus, diplomata. 1946–1948-ban a Külügyminisztérium munkatársa. Az 1950-es években a Művészettörténeti Intézet tudományos kutatója. 1959-ben álnéven közzétett írásai miatt letartóztatták és 14 évi kényszermunkára ítélték. 1964-ben szabadult. 1964–1967-ben a Művészettörténeti Intézet színházművészeti részlegén, 1967-től egy színházban dolgozott. 1970-től 1976-ig a Cartea Românească kiadó szerkesztője. Az 1989-es forradalom után politikai pályára lépett. 1992 és 2004 között szenátor, 1996-tól a Nemzeti Liberális Párt színeiben.

Pálfy József (1922–2001) magyar újságíró. 1956–1961-ben az MTI párizsi tudósítója, 1961–1963-ban a Hétfői Hírek főszerkesztője. 1963-tól 1989-ig a Magyarország c. hetilap főszerkesztője. 1969 és 1988 között a MTV Híradójának kommentátora, műsorvezetője. 1974–1989-ben a Magyar Újságírók Országos Szövetségének elnöke.

Pándi Pál (1926–1987) magyar irodalomtörténész, kritikus. 1949-től az ELTE BTK-n irodalomtörténetet tanított, 1967-től egyetemi tanár, 1971-től tanszékvezető. 1955–1956-ban a Szabad Nép kulturális rovatvezetője, 1967–1971-ben a Népszabadság kulturális rovatvezetője. 1961–1963-ban az Új Írás szerkesztője. 1972 és 1983 között a Kritika felelős szerkesztője.

Pascu, Ştefan (1914–1998) román történész. 1968 és 1985 között a kolozsvári Babeş–Bolyai Tudományegyetem rektora. 1969-től 1980-ig az RKP KB póttagja. 1975-től a Román–Magyar Történész Vegyesbizottság elnöke. 1985-től a Román Tudományos Akadémia Elnökségének tagja. A dákoromán kontinuitáselmélet egyik meghatározó képviselője volt.

Páskándi Géza (1933–1995) romániai magyar író, költő. 1949 és 1953 között az Ifjúmunkás és az Előre munkatársa Bukarestben. 1953-tól Kolozsvárott tanult, 1957-ben letartóztatták, és az állam és közrend elleni izgatás vádjával 6 évi börtönre ítélték. 1963-as szabadulása után könyvtári raktárosként és bibliográfusként dolgozott, 1965-től irodalmi munkásságából élt. 1971–1973-ban a Kriterion Könyvkiadó lektora. 1974-ben áttelepült Magyarországra, ahol a Kortárs c. irodalmi folyóirat főmunkatársa lett, 1991-től a Nemzeti Színház dramaturgja. 1993-ban Kossuth-díjjal tüntették ki.

Păunescu, Adrian (1943–2010) román költő, újságíró, politikus. 1968-tól 1989-ig az RKP tagja. 1973-ban a Cenaclul Flacăra (a Flacăra c. folyóirat irodalmi és zenés folk-rock összejövetelei) megszervezésével szerzett nevet. Az 1960-as évek végétől Nyugat-Európában jelentkező új, baloldali eszmék jegyében a hatalom embereként bírálhatta az RKP vezetésének konzervatívabb politikáját. 1992-től a román parlament szenátora, előbb a Szocialista Munkáspárt, majd a Román Szociáldemokrata Párt színeiben. Számos nacionalista megnyilvánulása, a lapjaiban megjelentetett cikkek és tévéműsora nagy felháborodást váltottak ki a romániai magyarság körében.

Pavlov, Vlagyimir Jakovlevics (1923–1998) szovjet diplomata, 1972-től 1982-ig budapesti nagykövet.

Pérez de Cuéllar, Javier (1920–2020) perui diplomata, politikus. 1940-től a Külügyminisztérium munkatársa. Az 1960-as, 1970-es években többek között berni, moszkvai, varsói és caracasi nagykövet volt. 1975–1977-ben és 1981-ben az ENSZ főtitkárának különmegbízottja, 1979– 1981-ben az ENSZ főtitkárhelyettese, 1982-től 1991-ig főtitkára. 2000–2001-ben rövid ideig miniszterelnök és külügyminiszter, majd 2004-ig Peru párizsi nagykövete.

Péter János (1910–1999) magyar református lelkész, politikus. 1946–1949 között a köztársasági elnöki titkárság vezetője. 1949-től 1956-ig a Tiszántúli Református Egyházkerület püspöke. 1950-től a Békevilágtanácsban Magyarország képviselője. 1956 decemberétől 1958-ig a Kultúrkapcsolatok Intézetének vezetője. 1958–1961-ben külügyminiszter-helyettes, 1961–1973-ban külügyminiszter. 1961-től az MSZMP tagja, 1966 és 1980 között az MSZMP KB tagja. 1973–1988 között az Országgyűlés alelnöke.

Pham Van Dong (1906–2000) vietnami politikus. Ho Si Minh közeli munkatársa, a Viet Minh egyik alapítója. A VDP, majd a VKP KB tagja. 1946-tól a Vietnami Demokratikus Köztársaság pénzügyminisztere. 1954-től 1961-ig külügyminiszter. 1955–1976-ban a VDK, majd 1981–1986-ban a Vietnami Szocialista Köztársaság miniszterelnöke.

Pîrvulescu, Constantin (1895–1992) román politikus. Az RKP egyik alapítója. Az 1930-as években az illegális párt Titkárságának tagja, 1933–1935-ben az erdélyi ügyek felelőse. 1935-ben letartóztatták és 1944-ig börtönben volt. 1944 után KV-tag és a KV Ellenőrző Bizottságának elnöke, 1952-től a PB tagja. 1960-ban kizárták a pártból. Később rehabilitálták, de vezető tisztségbe már nem került. Az 1979-es pártkongresszuson felszólalt Ceauşescu újraválasztása ellen. 1989-ben „a hatok” nyílt levelének egyik aláírójaként bírálta a Ceauşescu-rezsim politikáját.

Podgornij, Nyikolaj Viktorovics (1903–1983) szovjet politikus. 1957-től 1963-ig az Ukrán KP első titkára. 1956-tól az SZKP KB tagja, 1960-tól az SZKP KB elnökségének (1966-tól PB) tagja, 1963–1966-ban a KB titkára. 1965 és 1977 között a Legfelsőbb Tanács Elnökségének elnöke (államfő). 1977-ben Brezsnyevvel konfliktusba keveredett, ezután e tisztségéből és a PB-ből is eltávolították.

Pol Pot (Szaloth Szár) (1928–1998) kambodzsai politikus. A Kambodzsai KP egyik alapítója, 1963-tól a KB első titkára. 1968-ban a vörös khmerek élén gerillaháborút kezdett. Vietnami támogatással 1975-ben megdöntötte Lon Nol rezsimjét. 1975 és 1979 között az új vörös khmer kormány miniszterelnöke volt. Kísérlete „az igazi kommunista társadalom” kialakítására több millió áldozatot követelt a kivégzések, bebörtönzések és a tömeges éhínség következtében. Vietnammal hamar megromlott a viszonya, 1979-ben a Kambodzsába bevonuló vietnami hadsereg eltávolította a hatalomból. A népirtásért távollétében halálra ítélték, de gerillaháborúját 1998-as haláláig folytatta.

Pop, Traian román politikus, diplomata. 1963 és 1966 között az RKP KB osztályvezető-helyettese. 1966–1968-ban a Nemzeti Úttörőszövetség elnöke. 1966-tól 1975-ig oktatási miniszterhelyettes. 1975 és 1984 között nagykövet Hollandiában. 1984-től 1988-ig külügyminiszter-helyettes. 1988–1989-ben budapesti nagykövet.

Popescu, Dumitru (1928–) román politikus. 1956 és 1960 között a Scînteia Tineretului (az IMSZ KB lapja) főszerkesztője, 1960–1962-ben az Agerpres vezérigazgatója, 1965–1968-ban a Scînteia főszerkesztője. 1965-től 1989-ig az RKP KB tagja, 1969-tól 1989-ig a Politikai Végrehajtó Bizottság tagja. 1969–1981 között a KB kultúráért és tudományos életért felelős titkára. 1981–1989-ben a Ştefan Gheorghiu Pártakadémia rektora.

Popescu, Dumitru-Radu (1935–2023) román író. 1970 és 1981 között a kolozsvári Tribuna c. hetilap, 1982-től a Contemporanul (a Szocialista Kultúra és Nevelés Tanácsának hetilapja) főszerkesztője. 1969 és 1979 között az RKP KB póttagja, 1979-től 1989-ig tagja. 1982-től 1990-ig a Román Írószövetség elnöke.

Pozsgay Imre (1933–2016) magyar politikus. 1957 és 1969 között az MSZMP Bács-Kiskun Megyei Bizottságának munkatársa, majd titkára. 1971-től 1975-ig a Társadalmi Szemle főszerkesztő-helyettese. 1975–1976-ban kulturális miniszterhelyettes, majd 1980-ig művelődési miniszter. 1980–1989 között az MSZMP KB tagja. 1982–1988-ban a Hazafias Népfront Országos Tanácsának főtitkára. 1987-ben részt vett a lakiteleki találkozón. 1988-tól a PB tagja, 1988–1990 között államminiszter, 1989. június–októberben a PB-t felváltó Politikai Intézőbizottság, illetve a négyfős pártelnökség tagja. Az MSZP egyik alapítója, 1990 novemberéig alelnöke és parlamenti frakcióvezetője. Kilépett a pártból, és 1991-ben megalapította a Nemzeti Demokrata Szövetséget, amelynek 1996-os megszűnéséig elnöke.

Puja Frigyes (1921–2008) magyar politikus. Az 1950-es években stockholmi, majd bécsi követ. 1959– 1963-ban és 1968–1973 között külügyminiszter-helyettes. 1963-tól 1968-ig az MSZMP KB külügyi osztályvezetője, 1966-tól 1985-ig a KB tagja. 1973-tól 1983-ig külügyminiszter, 1983–1986-ban helsinki nagykövet.

Pullai Árpád (1925–2015) magyar politikus. 1957–1961-ben a KISZ KB titkára, 1961 és 1963 között első titkára. 1962-től 1985-ig az MSZMP KB tagja. 1963–1966-ban a KB Párt- és Tömegszervezetek Osztályának vezetője. 1966–1970 között ideológiai KB-titkár, majd 1970-től PTO-s KB-titkár lett. Az új gazdasági reform ellen fellépő konzervatív csoporthoz tartozott. Komócsin Zoltán halála után 1975-ig ellátta a külügyi KB-titkár feladatkörét. 1976-tól 1983-ig közlekedés- és postaügyi miniszter, 1983–1984-ben közlekedési miniszter.

Püski Sándor (1911–2009) magyar könyvkiadó. 1938-ban nyitott könyvesboltot Budapesten, majd 1939-ben megalapította a Magyar Élet Kiadót. Az 1943-as szárszói konferencia egyik főszervezője volt. Kiadójának államosítása után kerámiakészítésből élt. 1962-ben hamis politikai vádak alapján bebörtönözték, 1963-ban szabadult. 1970-ben az USA-ba távozott, és New Yorkban nyitott könyvkereskedést. 1975-ben megalapította a Püski Kiadót. 1987-ben részt vett a lakiteleki találkozón, 1988-ban visszatért Magyarországra. A rendszerváltás óta itthon működteti a Püski Kiadót.

Răceanu, Grigore (1906–1996) román politikus. Szakszervezeti vezető volt, majd 1936-ban csatlakozott az illegális kommunista párthoz. A második világháború idején többször bírálta a párt magatartását a Szovjetunió utasításaihoz való feltétlen engedelmesség miatt, ezért 1942-ben kizárták. 1945 után a párt tagja lett, de 1958-ban újra kizárták és letartóztatták. 1960-ban szabadult. 1989-ben „a hatok” nyílt levelének egyik aláírójaként bírálta a Ceauşescu-rezsim politikáját.

Rácz Győző (1935–1989) romániai magyar filozófus, szerkesztő. A Babeş–Bolyai Tudományegyetemen tanít, 1982-től haláláig filozófiaprofesszor. 1971-től 1983-ig a Korunk főszerkesztő-helyettese, 1984 októberétől főszerkesztője. Magatartását ebben a funkciójában, a Ceauşescu-rendszer fokozódó ideológiai nyomása idején, a maradéktalan párthűség jellemezte.

Rajnai Sándor (1922–1994) magyar rendőr vezérőrnagy, diplomata. 1946-tól a politikai rendőrség tisztje, 1950-től az Államvédelmi Hatósága Belső Reakció Elleni Harc osztályán a II. alosztály vezetője, 1956 és 1962 között a BM Politikai Nyomozó Főosztálya vezetőjének helyettese. 1962-től 1964-ig moszkvai követségi tanácsos. 1966 júliusától a BM III. főcsoportja vezetőjének helyettese, 1967-től a III/I-es csoportfőnökség (hírszerzés) vezetője. 1976-ban nyugállományba vonult, de 1978-tól diplomáciai szolgálatba került. 1978–1982 között bukaresti, 1982–1989 között moszkvai nagykövet. 1982-től 1989-ig az MSZMP KB tagja.

Rákosi Mátyás (1892–1971) magyar politikus. 1945-től 1948-ig az MKP, majd 1948–1953 között a MDP főtitkára, 1953–1956-ban első titkára. 1945-től 1956 júliusáig PB-tag, 1945-től 1956 októberéig KV-tag. 1945–1952 között miniszterelnök-helyettes, 1952–1953-ban a Minisztertanács elnöke. 1956 júliusában az SZKP jóváhagyásával lemondatták és a Szovjetunióba távozott. Élete hátra lévő részét emigrációban töltötte.

Ránki György (1930–1988) magyar történész. 1953-tól az MTA Történettudományi Intézetének tudományos segédmunkatársa, 1957-től tudományos munkatársa, 1960-tól titkára és osztályvezetője, 1962-től igazgatóhelyettese, 1986-tól igazgatója. 1964 és 1981 között a debreceni Kossuth Lajos Tudományegyetem egyetemi tanára, 1981-től a bloomingtoni (USA) egyetem magyar tanszékének vezetője.

Răutu, Leonte (1910–1993) román politikus. 1945 után a Scînteia szerkesztője, majd az RMP (RKP) Agitációs és Propaganda Osztályának helyettes vezetője (1945–1948), illetve vezetője (1948–1956) volt. 1956–1965 között az RMP Propaganda és Kultúra Igazgatóságának vezetését látta el. Szerepe volt a két kolozsvári egyetem 1959-es erőltetett egyesítésében. 1948– 1958-ban és 1960–1984-ben a KB tagja, 1956–1965 között a PB póttagja, majd 1965-től 1981-ig a PB, illetve a Politikai Végrehajtó Bizottság rendes tagja. 1965-től KB-titkár. 1969 és 1972 között miniszterelnök-helyettes. 1972–1981-ben a Ştefan Gheorghiu Politikai Akadémia rektora volt.

Reagan, Ronald Wilson (1911–2004) amerikai színész, politikus, az USA 40. elnöke (1981–1989). 1967-től 1975-ig Kalifornia állam kormányzója. Csapatokat küldött Libanonba és Grenadába, támogatta a nicaraguai baloldali kormány ellen küzdő kontrákat. A Hadászati Védelmi Kezdeményezés („csillagháborús program”) meghirdetésével kilátástalan fegyverkezési versenyre kényszerítette a Szovjetuniót. Gorbacsovval zajló találkozóin megtették az első lépéseket a hidegháború lezárása felé. 1987-ben aláírták a közepes hatótávolságú rakéták leszereléséről szóló egyezményt.

Renovica, Milanko (1928–2013) jugoszláv (boszniai) politikus. 1974 és 1983 között Bosznia és Hercegovina miniszterelnöke, 1983–1985-ben elnöke. 1986-tól a JKSZ KB Elnökségének tagja. 1986-ban egy évre a JKSZ elnökének választották, és hivatalból a Jugoszláv Szocialista Szövetségi Köztársaság Elnökségének tagja lett.

Révai József (1898–1959) magyar újságíró, politikus. Az MKP és az MDP vezető ideológusa. 1945-től 1956-ig az MKP és az MDP KV tagja, 1945–1953 között és 1956-ban a PB tagja. 1945-től 1950-ig a Szabad Nép főszerkesztője. 1945-től 1949-ig a KV Sajtó- és Propagandaosztályának, Értelmiségi Osztályának, végül Nemzetközi Osztályának vezetője. 1945–1946-ban és 1948–1953-ban a KV titkára. 1949–1953-ban népművelési miniszter. 1953-ban kikerült az MDP felső vezetéséből. Az 1956-os forradalom idején Moszkvába menekült. 1957 áprilisában visszatért Budapestre, az MSZMP KB tagja lett, de a politikai életben már nem játszott szerepet.

Ribánszki Róbert (1933–2015) magyar politikus. 1966 és 1970 között a KISZ KB titkára. 1970-től 1976-ig az MSZMP XXI. Kerületi Bizottságának első titkára. 1976 és 1984 között pekingi nagykövet. 1984–1989-ben a Hazafias Népfront titkára. 1989 végén az MSZMP egyik újjászervezője.

Rizskov, Nyikolaj Ivanovics (1929–) szovjet (orosz) politikus. 1975–1979-ben nehéz- és közlekedésigép-gyártási miniszter. 1981-től 1991-ig az SZKP KB tagja, 1982–1985-ben a KB titkára, 1985 és 1991 között a PB tagja. Gorbacsov híveként 1985-től 1990-ig a Szovjetunió miniszterelnöke. Részt vett a peresztrojka gazdaságpolitikájának kidolgozásában.

Robotos Imre (1911–2001) romániai magyar újságíró, szerkesztő. 1930 és 1940 között a Nagyváradi Friss Újság és a Nagyváradi Napló munkatársa. 1945-től a nagyváradi Új Életnél dolgozott. 1947-ben a Fáklya alapító főszerkesztője. 1947-től 1958-ig a Romániai Magyar Szó (1953-tól Előre) főszerkesztője. 1958-ban kizárták az RMP-ből. 1958-tól 1968-as nyugdíjazásáig Nagyváradon volt lakáshivatali inspektor. 1985-ben áttelepült Budapestre.

Roman, Petre (1946–) román politikus. Az 1989 utáni politikai élet meghatározó személyisége. Az 1989-es romániai forradalom és a Ceauşescu-rezsim megdöntése után 1989 és 1991 között miniszterelnök. 1990-től 1996-ig parlamenti képviselő előbb a Nemzeti Megmentési Front, majd annak 1992-es felbomlása után a Demokrata Párt színeiben. 1996 és 2000 között szenátor, 1999-ig a szenátus elnöke. 1999–2000-ben külügyminiszter. 2003-ban elhagyta a Demokrata Pártot, és Demokratikus Erő néven új pártot alapított.

Roman, Valter (1913–1983) román politikus. 1945 után a román hadseregben tábornokként vezető politikai tisztségeket töltött be, 1951–1953-ban posta és távközlési miniszter. 1956-ban egyetemi tanár a Pártfőiskolán. 1956 októberében–novemberében többször járt Magyarországon, részt vett Nagy Imréék snagovi kihallgatásán. 1965-től haláláig a KB tagja, 1954–1983 között a Politikai Kiadó igazgatója.

Romanov, Georgij Vasziljevics (1923–2008) szovjet (orosz) politikus. 1966-tól az SZKP KB tagja, 1976-tól a PB tagja, a KB titkára. Csernyenko halála után, a főtitkári pozícióért folytatott harcban alulmaradt Gorbacsovval szemben.

Romány Pál (1929–2019) magyar agrármérnök, politikus. 1961-től az MSZMP KB Mezőgazdasági Osztályának munkatársa, 1967-től 1970-ig a Gazdaságpolitikai Osztály osztályvezető-helyettese. 1971–1973-ban és 1980–1987 között az MSZMP Bács-Kiskun Megyei Bizottságának első titkára. 1970-től 1989-ig a KB tagja. 1973–1975-ben a KB területi gazdaságfejlesztési osztályvezetője. 1975 és 1980 között mezőgazdasági és élelmezésügyi miniszter. 1987–1989-ben a Politikai Főiskola rektora, a KB melletti tanácsadó testület elnöke.

Roska István (1926–2009) magyar diplomata. 1949-től az MDP, illetve az MSZMP központi apparátusában dolgozott. 1959 és 1966 között a Külügyminisztérium munkatársa. 1966-tól szófiai nagykövet. 1971 és 1985 között külügyminiszter-helyettes. 1985–1988-ban berlini, 1988–1990 között varsói nagykövet.

Şandru, Vasile (1927–2001) román politikus, diplomata. 1964 és 1967 között a Külügyminisztérium Protokoll Osztályának igazgatója. 1967–1969-ben külügyminiszter-helyettes. 1969-től 1974-ig nagykövet Jugoszláviában. 1974 és 1979 között az RKP KB alosztályvezetője. 1979–1982-ben a Külügyminisztériumban igazgató. 1982-től nagykövet Spanyolországban.

Sarlós István (1921–2006) magyar politikus. 1957–1958-ban az MSZMP budapesti pártbizottságának munkatársa, 1959 és 1963 között a VI. Kerületi Pártbizottság első titkára. 1963-tól 1970-ig a Fővárosi Tanács VB-elnöke. 1966–1989-ben az MSZMP KB tagja, 1975–1987-ben a PB tagja. 1970–1974 között a Népszabadság főszerkesztője. A Hazafias Népfront Országos Tanácsának alelnöke 1968-tól 1972-ig, főtitkára 1974-től 1982-ig. 1982 és 1984 között miniszterelnök-helyettes, azután 1988-ig az Országgyűlés elnöke. 1988–1989-ben az Elnöki Tanács elnökhelyettese.

Schöpflin György (1939–2021) magyar történész, politológus. 1950 óta Londonban él. 1967 és 1976 között a BBC újságírója. 1976-tól 1993-ig a London School of Economicsen a közép- és kelet-európai politikatörténet professzora. 1984-től az East European Reporter c. folyóirat szerkesztője. 1994–2004-ben a Londoni Egyetem Szláv és Kelet-európai Tanulmányok Intézetének professzora. 2004 óta az Európai Parlament képviselője a Fidesz színeiben.

Sebestyén Géza (1912–1976) magyar könyvtáros. 1948–1949-ben az Országos Könyvtári Központ vezetője. 1949-től a Budapesti Műszaki Egyetem könyvtárának osztályvezetője, az ELTE BTK-n a könyvtártan előadója. 1958-tól haláláig az Országos Széchényi Könyvtár főigazgató-helyettese.

Sevardnadze, Eduard Georgiosz (1928–2014) szovjet (grúz) politikus. 1972 és 1985 között a Grúz KP KB első titkára. 1976-tól az SZKP KB, 1985-től 1991-ig a PB tagja. 1985 és 1990 között külügyminiszter. Gorbacsov közeli munkatársaként szerepet vállalt a reformok kidolgozásában és a szovjet külpolitika új alapokra helyezésében. 1990–1991-ben az Elnöki Tanács tagja. 1992-ben a függetlenné vált Grúzia parlamentjének elnöke, majd 1992-től 2003-as lemondásáig Grúzia köztársasági elnöke.

Shultz, George Pratt (1920–2021) amerikai politikus. Nixon kormányában 1969–1970-ben munkaügyi miniszter, 1972–1974-ben pénzügyminiszter. A Reagan-kormányzat külügyminisztereként (1982–1989) fontos szerepet játszott a hidegháború lezárását eredményező szovjet–amerikai fegyverzet-ellenőrzési tárgyalásokon.

Simon Pál (1929–2021) magyar vegyészmérnök. 1962 és 1973 között a Dunai Kőolajipari Vállalat igazgatója. 1973–1974-ben az Országos Kőolaj- és Gázipari Tröszt vezérigazgatója. 1974–1975-ben nehézipari miniszter-helyettes, 1975 és 1980 között miniszter. 1981-től 1985-ig belgrádi nagykövet. 1985–1991-ben a Prodinform Műszaki Tanácsadó Vállalat vezérigazgatója.

Stoian, Ion (1927–) román politikus. Az 1960-as években az RKP KB munkatársa. 1971 és 1976 között tiranai nagykövet. 1979-től 1984-ig az RKP constanţai területi pártbizottságának első titkára. 1979-től 1989-ig az RKP KB tagja, a Politikai Végrehajtó Bizottság póttagja. 1985-től az RKP KB nemzetközi kapcsolatokért felelős titkára.

Stoica, Chivu (1908–1975) román politikus. 1945–1975 között az RKP, illetve RMP KB tagja. 1948-tól 1952-ig iparügyi miniszter. 1950–1955-ben miniszterelnök-helyettes, majd 1955– 1961-ben miniszterelnök. 1965–1967 között az Államtanács elnöke (államfő).

Straub F. Brunó (1914–1996) magyar biokémikus. 1933 és 1937 között Szent-Györgyi Albert munkatársa volt. 1945–1948-ban a szegedi tudományegyetemen tanított, 1948-tól 1970-ig a SOTE egyetemi tanára és az Orvosi Vegytani Intézet igazgatója. 1970 és 1978 között az MTA Szegedi Biológiai Központjának főigazgatója, 1978-tól 1988-ig az Enzimológiai Intézet vezetője. 1967–1973-ban és 1985–1988-ban az MTA alelnöke. 1988–1989-ben az Elnöki Tanács elnöke (államfő). Kétszer kapott Kossuth-díjat (1948, 1958).

Štrougal, Lubomír (1924–2023) csehszlovák politikus. 1961–1965-ben belügyminiszter. 1965-től 1970-ig megszakítással a KB titkára. 1968. április–december között miniszterelnök-helyettes. Kezdetben ellenezte a Varsói Szerződés intervencióját, később mégis a Husák-rezsim egyik meghatározó alakja lett. 1968 és 1988 között a CSKP KB és a KB Elnökségének tagja. 1970-től 1988-ig Csehszlovákia miniszterelnöke. Posztjáról M. Jakeš pártfőtitkárral való konfliktusa miatt mondott le.

Sütő András (1927–2006) romániai magyar író, szerkesztő. 1948-tól a bukaresti Falvak Népe c. hetilap szerkesztője, 1950–1954-ben főszerkesztője. 1954-ben Marosvásárhelyre költözött, ahol előbb az Igaz Szó munkatársa, majd 1958-tól az Új Élet szerkesztője, 1971–1989-ben főszerkesztője. 1965-től 1977-ig nemzetgyűlési képviselő, 1974 és 1982 között a Romániai Írószövetség elnöke. Az 1980-as években politikai okok miatt írásai nem jelenhettek meg, darabjait nem mutatták be Romániában. Az 1990. márciusi marosvásárhelyi tüntetésen súlyosan megsebesült.

Szabédi László (1907–1959) romániai magyar költő, nyelvész. 1931 és 1938 között a kolozsvári Ellenzék c. napilap, 1945 után a Világosság munkatársa, 1947-ig a sepsiszentgyörgyi MNSZ egyik szervezője és vezetője. 1947-től a Bolyai Tudományegyetem tanára, 1952-től a magyar irodalomtörténeti tanszék vezetője. 1959-ben nyilvánosan helytelenítette a Bolyai és a Babeş egyetem összevonását, majd a hatósági megaláztatások, zaklatások ellen öngyilkossággal tiltakozott.

Szabó Miklós (1935–2000) magyar történész, politikus. 1959 és 1967 között az MTA Történettudományi Intézetének könyvtárosa, 1967-től tudományos munkatársa. 1998-tól a Fővárosi Levéltár munkatársa. Az 1970-es évek végétől vett részt a demokratikus ellenzék tevékenységében, kezdeményezte a repülő egyetem megszervezését, szamizdat kiadványok szerzője. Az SZDSZ egyik alapítója, 1988–1990-ben a párt ügyvivője, 1988-tól haláláig az Országos Tanács tagja.

Száraz György (1930–1987) magyar író. 1952-ben titoista szervezkedés vádjával bebörtönözték. 1961–1964-ben a budapesti XV. kerületi Csokonai Művelődési Ház művészeti vezetője, majd irodalmi munkásságából él. 1977-től az Élet és Irodalom publicisztikai rovatvezetője, 1979–1983-ban főmunkatársa. 1983-tól haláláig a Kortárs főszerkesztője. Több tanulmányában foglalkozott az erdélyi magyarság múltjának és jelenének kérdéseivel.

Szász János (1927–2006) romániai magyar író, költő, műfordító. 1948 és 1957 között az Utunk munkatársa, főszerkesztő-helyettese. 1957-től 1968-ig az Előre rovatvezetője, A Hét c. hetilapnál is állandó rovata volt. 1968 és 1977 között a Romániai Írószövetség titkára. Az 1970-es években az Igaz Szó „Kilátó” c. rovatának vezetője. Az erdélyi magyar értelmiség egyik legjelentősebb véleményformálója volt, publicisztikájával és szakmai műhelyekben való részvételével napjainkig erőteljesen hat a romániai magyar irodalmi és közéletre.

Székelyhidi Ágoston (1935–2010) magyar író, politikus. Az 1956-os forradalomban való részvételéért letartóztatták és bebörtönözték. 1958-tól 1977-ig általános iskolai és gimnáziumi tanár. 1977 és 1984 között a debreceni Kölcsey Ferenc Művelődési Központ főmunkatársa. 1984-től szabadfoglalkozású író. 1987-ben az MDF egyik alapítója, az 1990-es években különböző tisztségeket töltött be a helyi és országos pártszervekben, 1999 és 2001 között az országos választmány elnöke. 2005-ben kilépett a pártból. 1989-től a debreceni Erdélyi Tükör szerkesztője.

Szepes István (1937–) magyar diplomata, külügyi tisztviselő, a bukaresti magyar nagykövetség munkatárs, kolozsvári magyar főkonzul (1979–1983), montreali főkonzul 1997–1998 között.

Szilágyi Ákos (1950–) magyar költő, műfordító, esztéta. 1974 óta az ELTE BTK oktatója. Az 1989-ben indult 2000 c. irodalmi és társadalmi folyóirat alapító szerkesztője. Az 1990 óta az ELTE-n működő Magyar Ruszisztikai Intézet (utóbb Orosz Kutatások Központja) egyik alapítója.

Szirmai István (1906–1969) magyar politikus. 1948–1953-ban az MDP KV póttagja. 1949 szeptemberétől a Magyar Rádió elnöke. 1956 decemberétől a kormány Tájékoztatási Hivatalának elnöke. 1957-től az MSZMP KB tagja, a KB Agitációs és Propaganda Osztálya vezetője (1957–1959). A PB pót-, 1962-től rendes tagja, 1959–1966-ban a KB kulturális és ideológiai titkára.

Szokai Imre (1950–) magyar közgazdász, politikus. 1974 és 1981 között a Külügyminisztérium, 1981–1984-ben a belgrádi nagykövetség munkatársa. 1985-től 1989-ig az MSZMP KB Külügyi Osztályának munkatársa, majd osztályvezető-helyettese. 1990-ben külügyminiszter-helyettes, 1990–1991-ben helyettes államtitkár. 1991–1995-ben a Tiszatáj rovatvezetője, alapítványi kuratóriumának elnöke. 1994–1995-ben az Állami Vagyonkezelő Rt., 1995–1996-ban az ÁPV Rt. Igazgatótanácsának tagja, majd elnöke.

Szőcs Géza (1953–2020) romániai magyar költő, politikus. 1977 és 1981 között az Igazság c. napilap irodalmi munkatársa, 1982-től az Ellenpontok egyik szerkesztője. 1982 végén a szerkesztőség többi tagjával együtt letartóztatták, és házi őrizetben tartották. 1985–1986-ban a kolozsvári Irodalomtörténeti és Nyelvészeti Kutatóintézet munkatársa. 1986 és 1989 között Genfben újságíró, 1989–1990-ben a Szabad Európa Rádió budapesti irodavezetője. 1990-ben visszatelepült Kolozsvárra, ahol újságírói-szerkesztői munkája mellett politikai szerepet is vállalt. 1990– 1991-ben az RMDSZ főtitkára, 1991-től 1993-ig politikai alelnöke, 1990–1992-ben szenátora. 1996 és 1998 között a Magyar Polgári Együttműködés Egyesületének elnökségi tagja.

Sztambolics, Petar (1919–2007) jugoszláv (szerb) politikus. 1948 és 1969, illetve 1974 és 1986 között a JKSZ KB tagja. 1954-től 1966-ig a JKSZ KB Végrehajtó Bizottságának, 1966-tól 1981-ig a JKSZ KB Elnökségének tagja. 1948–1953-ban Szerbia miniszterelnöke, 1953-tól 1957-ig a szerb parlament, 1957–1963-ban a szövetségi gyűlés elnöke. 1974 és 1984 között a Jugoszláv Szocialista Szövetségi Köztársaság elnökségének tagja, 1982–1983-ban az elnökség elnöke (államfő).

Sztanicsev, Dimitar (1924–2000) bolgár politikus. 1974-ben a moszkvai nagykövetség munkatársa. 1976-tól a BKP KB tagja. 1976–1978-ban a KB külügyi osztályának vezetője. 1977-től a KB Titkárságának tagja és külügyi KB-titkár.

Sztukalin, Borisz Ivanovics (1923–2004) szovjet politikus. 1965 és 1970 között a Pravda helyettes szerkesztője. 1970-től 1982-ig a könyv-és lapkiadást felügyelő bizottság elnöke. 1976-tól 1990-ig az SZKP KB tagja. 1983–1985-ben az SZKP KB agitációs és propaganda osztályának vezetője. 1985 és 1990 között budapesti nagykövet.

Szuszlov, Mihail Andrejevics (1902–1982) szovjet politikus. 1947-től haláláig az SZKP KB titkára, Zsdanov halála (1948) után a párt főideológusa. 1949 és 1951 között a Pravda főszerkesztője. 1952–1953-ban és 1955-től az SZKP KB Elnöksége (1966-tól PB) tagja. 1964-ben Brezsnyev szövetségeseként részt vett Hruscsov megbuktatásában.

Szűcs Jenő (1928–1988) magyar történész. 1952–1960 között a Magyar Országos Levéltár levéltárosa. 1960-tól az MTA Történettudományi Intézetének tudományos munkatársa, 1972-től főmunkatársa, 1976-tól a középkori osztály vezetője. Fő kutatási területe az 1960-as évektől az eszmetörténet, illetve a nemzetfogalom kérdésköre.

Szűrös Mátyás (1933–) magyar politikus. 1959-től a Külügyminisztérium, 1965-től az MSZMP KB külügyi osztályának munkatársa, 1974-től helyettes vezetője. 1975–1978-ban kelet-berlini nagykövet, 1978 és 1982 között moszkvai nagykövet. 1982–1983-ban a KB külügyi osztályának vezetője. 1978-tól 1989-ig az MSZMP KB tagja, 1983 és 1989 között a KB külügyi titkára. Az MSZMP reformszárnyához tartozott. 1989 márciusától az Országgyűlés elnöke. 1989. október 23-án ő kiáltotta ki a Magyar Köztársaságot, 1990. május 1-jéig Magyarország ideiglenes köztársasági elnöke. 1990 és 2002 között az MSZP országgyűlési képviselője volt, 2002-ben kilépett a pártból.

Szüts Pál (1932–) magyar diplomata. 1959 és 1963 között a KISZ V. Kerületi Bizottságának titkára. 1963-tól 1971-ig a KISZ KB nemzetközi kapcsolatok osztályának vezetője. 1973–1975-ben a kairói nagykövetség tanácsosa, 1975–1979-ben tripoli nagykövet. 1979–1980-ban a Külügyminisztérium főosztályvezető-helyettese. 1980 és 1985 között a Magyarok Világszövetsége főtitkárhelyettese. 1985-től 1990-ig bukaresti nagykövet.

Tabajdi Csaba (1952–) magyar politikus. 1981–1983-ban a Külügyminisztérium előadója. 1983–1986-ban az MSZMP KB külügyi osztályának konzultánsa, 1986–1987-ben alosztályvezetője, 1987–1989-ben osztályvezető-helyettese. 1989–1990-ben külügyminiszter-helyettes, a Minisztertanács Nemzeti és Etnikai Kisebbségi Titkárságának vezetője. 1994 és 1998 között a Miniszterelnöki Hivatal politikai államtitkára nemzetiségi ügyekben. 1990-től 2004-ig országgyűlési képviselő, 2004-től európai parlamenti képviselő az MSZP színeiben.

Takács Lajos (1908–1982) romániai magyar jogász, politikus. 1945–1947 között az MNSZ Központi Intézőbizottsága, 1947-től a Politikai Titkárság, 1948 decemberétől a PB tagja. 1947–1948-ban nemzetiségügyi államtitkár, 1948 és 1952 között a Minisztertanács nemzetiségekkel foglalkozó főigazgatóságának vezetője. 1948-tól a kolozsvári Bolyai Tudományegyetem professzora, 1956–1959 között rektora. 1959-től a bukaresti egyetem tanára. 1966-tól 1977-ig az RKP KB tagja. 1968 és 1982 között a Romániai Magyar Nemzetiségű Dolgozók Tanácsának egyik alelnöke.

Tamás Gáspár Miklós (1948–2023) erdélyi születésű magyar filozófus, politikus, közíró. 1972 és 1978 között az Utunk c. kolozsvári lapnál dolgozott. 1978-ban Magyarországra települt. 1979–1981-ben az ELTE BTK Filozófiatörténeti Tanszékének tudományos munkatársa, ahonnan ellenzéki magatartása miatt eltávolították. Az 1980-as években amerikai, angol és francia egyetemeken tanított. A demokratikus ellenzék egyik legismertebb tagja. 1985-ben megakadályozták országgyűlési képviselőjelöltségét, de 1990 januárjában egy visszahívott képviselő helyére beválasztották az egypárti parlamentbe. 1988–1990-ben az SZDSZ ügyvivője, 1992–1994-ben az Országos Tanács elnöke. 2000-ben kilépett a pártból. 1989-től az ELTE ÁJTK Filozófia Tanszékének tanára. Az MTA Filozófiai Intézetének főmunkatársa, 1991-től 1994-ig igazgatója.

Thatcher, Margaret Hilda (1925–2013) brit politikus. 1970–1974-ben oktatási miniszter. 1975-től a Konzervatív Párt vezetője. 1979 és 1990 között Nagy-Britannia miniszterelnöke. A világpolitika vezető személyiségének számított, az elsők között ismerte fel Gorbacsov reformpolitikájának jelentőségét. 1989–1990-ben gazdasági nehézségek miatt népszerűsége csökkent, 1990-ben a Konzervatív Párt és a kormány éléről is távozott.

Thürmer Gyula (1953–) magyar politikus. 1976-tól a Külügyminisztérium munkatársa. 1980– 1982-ben a moszkvai nagykövetség másodtitkára. 1982-től 1988-ig az MSZMP KB külügyi osztályának szovjet referense. 1988–1989-ben Grósz Károly külpolitikai tanácsadója. 1989-től az újjászervezett MSZMP (1993-tól Munkáspárt, 2005-től Magyarországi Kommunista Munkáspárt) elnöke.

Tito, Josip Broz (1892–1980) jugoszláv (horvát) politikus, marsall. 1937-től a Jugoszláv Kommunista Párt (később a Jugoszláv Kommunisták Szövetsége) főtitkára, 1966-tól elnöke. 1945 és 1953 között Jugoszlávia miniszterelnöke, és egyben külügyminisztere. 1953-tól haláláig köztársasági elnök.

Tordai Zádor (1924–2010) erdélyi születésű magyar filozófus. A kolozsvári Bolyai Egyetem Filozófia Tanszékén tanársegéd, majd 1952 és 1957 között a Román Tudományos Akadémia kolozsvári Történettudományi és Filozófiai Intézetének kutatója. Később munkanélküli lett, azután lakatosként dolgozott. 1960-ban áttelepült Magyarországra és az MTA Filozófiai Intézetének tudományos kutatója, tudományos tanácsadója lett.

Tóth Dezső (1925–1985) magyar irodalomtörténész, politikus. 1951 után az Irodalomtörténeti Intézet munkatársa és a szegedi tudományegyetemen tanít. 1960–1962-ben a Magvető Könyvkiadó irodalmi vezetője. 1964 és 1977 között az MSZMP KB Tudományos, Közoktatási és Kulturális Osztályán dolgozott. 1977-től haláláig művelődési miniszterhelyettes.

Tóth Károly Antal (1942–) romániai magyar tanár, író. 1972 és 1982 között részt vett a nagyváradi Ady Endre Irodalmi Kör munkájában, 1976–1978-ban a kör vezetője volt. 1982-től az Ellenpontok c. egyik szerkesztője. 1982 végén a szerkesztőség többi tagjával együtt letartóztatták, majd házi őrizetben tartották. 1984-ben családjával együtt áttelepült Magyarországra. 1988-ig a Magyar Országos Levéltár tudományos munkatársa. 1988 óta Svédországban, Kanadában, majd újra Svédországban él. 1995-től környezetvédelmi tanácsadó Göteborgban.

Tóth Sándor (1919–2011) romániai magyar filozófus. 1950 és 1985 között a kolozsvári Bolyai, majd Babeş–Bolyai Tudományegyetem filozófiatanára. 1954–1955-ben a román oktatáspolitikát bíráló „Bolyai-jelentés”, majd az 1977-ben a párizsi Irodalmi Újságban megjelent „Jelentés Erdélyből” c. írás szerzője. 1988-ban Budapestre költözött, 1989-ben az ELTE BTK professzora lett.

Totu, Ion (1931–1992) román politikus. 1979-től 1989-ig az RKP KB tagja, 1983-tól a KB Politikai Végrehajtó Bizottságának póttagja. 1982–1987-ben miniszterelnök-helyettes. 1983– 1989-ben Románia állandó képviselője a KGST-ben. 1986–1987-ben, majd 1988–1989-ben külügyminiszter, közben külkereskedelmi miniszter.

Tőkés László (1952–) romániai magyar református lelkész. 1977–1984 között Désen segédlelkész. 1984-ben az állami és egyházi hatóságokkal szemben képviselt ellenzéki nézetei miatt eltávolították a lelkészi karból. 1986–1989-ben újra segédlelkész, majd lelkész Temesváron. A romániai falurombolást és a kommunista rendszerrel együttműködő egyházi vezetőket bíráló megnyilatkozásai miatt a hatóságok folyamatosan zaklatták. A kitelepítése ellen tiltakozók és a hatóságok összecsapása az 1989. decemberi román forradalom egyik közvetlen oka volt. 1990-ben a Nemzeti Megmentési Front Tanácsának tagja. Az RMDSZ alapító tagja, 1990-től 2003-ig a szervezet tiszteletbeli elnöke. Az 1990-es évek végétől ellentétei kiéleződtek az RMDSZ vezetőségével. Az autonómia eléréséért küzdő Erdélyi Nemzeti Tanács egyik megszervezője. 1990-től a nagyváradi székhelyű Királyhágó-melléki Református Egyházkerület püspöke.

Ulbricht, Walter (1893–1973) német politikus. 1946-tól a Német Szocialista Egységpárt elnökhelyettese. Az NDK megalakulása után 1949–1960 között miniszterelnök-helyettes, 1950–1953-ban az NSZEP főtitkára, majd 1971-ig első titkára. 1960 és 1973 között az NDK Államtanácsának elnöke (államfő).

Várkonyi Péter (1931–2008) magyar politikus. 1951–1961 között a Külügyminisztérium munkatársa. 1961–1965-ben a Minisztertanács Titkárságának munkatársa, majd vezetője. 1965-től 1969-ig az MSZMP KB külügyi osztályának helyettes vezetője. 1969 és 1980 között a Minisztertanács Tájékoztatási Hivatalának elnöke. 1980–1982-ben a Népszabadság főszerkesztője. 1975-től 1989-ig az MSZMP KB tagja, 1982–1983-ban a KB külügyi titkára. 1983 és 1989 között külügyminiszter, 1989–1990-ben washingtoni nagykövet.

Várnai Ferenc (1928–2007) magyar újságíró. 1945 és 1950 között vezető szerepet játszott az ifjúsági mozgalomban. 1950–1952-ben az MDP KV Szervezőbizottságának, 1954-től 1956-ig a KV Terv-, Pénzügyi és Kereskedelmi Osztályának munkatársa. 1956–1957-ben az MSZMP Ifjúsági Titkárságának munkatársa, 1957-től 1964-ig a KISZ KB titkára. 1964 és 1983 között a Népszabadság rovatvezetője, 1983–1989-ben a Magyarország főszerkesztő-helyettese.

Vass Gizella (1912–2004) romániai magyar politikus. 1945-től az RKP (RMP) ellenőrző bizottságának tagja, később az RMP KB nemzetközi kapcsolatok osztályának helyettes vezetője 1953-ig. 1948-tól 1984-ig az RMP KB tagja. 1957–1965 között a KB külügyi osztályának vezetője. 1975 és 1984 között ismét KB-osztályvezető.

Verdeţ, Ilie (1925–2001) román politikus. 1960-tól 1989-ig az RKP KB tagja, több ízben a KB titkára. Ceauşescu közeli munkatársaként segítette hatalomra kerülését. 1966-tól 1986-ig a KB Politikai Végrehajtó Bizottságának tagja. Az 1970-es években miniszterelnök-helyettes, majd 1979 és 1982 között miniszterelnök. Az 1980-as években fokozatosan háttérbe szorult, 1986-tól az RKP Ellenőrző Bizottságának vezetője. Az 1989-es forradalom idején, Ceauşescu bukását követően az átmeneti kormány vezetőjének deklarálta magát, de Iliescu és a Nemzeti Megmentési Front gyorsan félreállította.

Vereş, Nicolae Milentie (1924–1988) román politikus, diplomata. 1963–1965-ben a marosvásárhelyi pártbizottság első titkára. 1965-től 1968-ig a Maros Magyar Autonóm Tartomány pártbizottságának első titkára. 1965 és 1984 között az RKP KB tagja. 1978-tól 1984-ig a Maros Megyei Pártbizottság első titkára és a megyei tanács elnöke. 1984-től 1988-ig Románia budapesti nagykövete.

Veres Péter (1897–1970) magyar író, politikus. A népi, a paraszti társadalom életét szociográfiai hitelességgel bemutató írók reprezentánsa. A Márciusi Front és a Nemzeti Parasztpárt egyik alapítója, 1945–1949 között a párt elnöke. 1947–1948-ban előbb építés- és közmunkaügyi, majd honvédelmi miniszter. 1948-tól kiszorult a politikai életből, de a rendszert továbbra is támogatta. A Magyar Írók Szövetségének elnöke volt 1954-től 1957-ig. Kétszeres Kossuth-díjas (1950 és 1952).

Veress Péter (1928–) magyar közgazdász, politikus. 1962 és 1971 között a Külkereskedelmi Minisztérium főosztályvezető-helyettese, majd főosztályvezetője, 1971–1974-ben miniszterhelyettes. 1974-től 1979-ig párizsi nagykövet. 1979 és 1987 között külkereskedelmi miniszter. 1980-tól 1988-ig az MSZMP KB tagja. 1987–1988-ban kormánybiztos. 1988–1989-ben a Minisztertanács Tanácsadó Testületének titkára. 1991-től külkereskedelmi szakközépiskolai tanár.

Vincze János (1910–1996) romániai magyar politikus. 1944-ben részt vett az MNSZ megalakításában. 1947–1948-ban Románia budapesti követe. 1948–1949-ben erdészeti, majd 1950-ig élelmiszer-ipari miniszter. 1948 és 1955 között az RMP KB póttagja, azután 1965-ig az RMP Központi Ellenőrző Bizottságának alelnöke. 1971 és 1989 között a Romániai Magyar Nemzetiségű Dolgozók Tanácsának egyik alelnöke.

Vincze József (1919–) magyar diplomata. 1959-től párizsi, 1962 és 1969 között bukaresti, 1970– 1973-ban prágai, 1975-től 1978-ig brüsszeli nagykövet.

Vitányi Iván (1925–2021) magyar szociológus, művelődéspolitikus. 1956-os szerepe miatt elveszítette állását. 1958-tól a Muzsika, 1964-től a Valóság munkatársa. 1972–1980-ban a Népművelési Intézet, 1980 és 1986 között a Művelődéskutató Intézet igazgatója. 1986–1992-ben az Országos Közművelődési Központ főigazgatója. Az MTA Szociológiai Intézetének igazgatóhelyettese (1992–1995), majd igazgatótanácsának elnöke (1995–1998). Korábban az MKP, az MDP, 1972-től az MSZMP, 1989-től az MSZP tagja, 1990 és 1996 között az országos választmány elnöke.

Viteazul, Mihai (Vitéz Mihály – 1558–1601) 1593-ban a török Porta tette meg Havasalföld uralkodójává, de rövidesen csatlakozott a törökellenes koalícióhoz és több sikeres harcot vívott. 1598-ban hadat indított Báthory András erdélyi fejedelem ellen és legyőzte. Rövid időre Erdélyt és Moldvát is megszállta csapataival, ezt a román történetírás a „román országok” első egyesítéseként értelmezi. A megszállás okozta anarchiát megelégelő rendek Giorgio Basta kassai főkapitány segítségét kérték, akitől Mihály vereséget szenvedett. Sikerült visszakerülnie a Habsburg uralkodó, Rudolf kegyeibe, de Basta zsoldosaival megölette.

Whitehead, John Cunningham (1922–2015) amerikai bankár és diplomata. 1946-tól a New York-i Goldman Sachs befektetési banknál dolgozott, 1976 és 1984 között a bank társelnöke. 1985-től 1989-ig külügyminiszter-helyettes. Volt a New York-i Szövetségi Takarékbank igazgatótanácsának elnöke, a New York-i Részvénytőzsde igazgatója és a Brookings Intézet tiszteletbeli elnöke.

Wilson, Thomas Woodrow (1856–1924) amerikai politikus, az USA 28. elnöke (1913–1921). Az első világháborúban kezdetben a semlegesség megőrzésére törekedett, majd 1917-ben a német tengeralattjáró-háborúra adott válaszul elfogadtatta az USA hadba lépését az antanthatalmak oldalán. Részt vett a párizsi békekonferencián (1919), de elveit a Népszövetség megalakításán kívül nem sikerült érvényesítenie. Nobel-békedíjas (1919).

Zaharia, Romulus (1930–2006) román író. Eleinte újságíróként, szerkesztőként dolgozott, többek között a Luceafărul c. lapnál. Élesen magyarellenes regénye, az Ademenire (Ámítás) 1983-ban, elkészülte után évekkel jelenhetett meg. Kolozsváron és a magyarság körében hatalmas felháborodást keltett. 1988-ban gyógykezelés céljából külföldre távozott, haláláig külföldön élt.

Zsivkov, Todor (1911–1998) bolgár politikus. 1948-tól a BKP KB tagja, 1950-től KB-titkára, a PB póttagja (1951-től rendes tagja). 1954-től a BKP KB első titkára, 1962 és 1971 között miniszterelnök. 1971-től az Államtanács elnöke (államfő). 1989 novemberében a párton belüli ellenzék a BKP éléről és az államfői székből is eltávolította.

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Felelős szerkesztő Gellériné Lázár Márta
Olvasószerkesztő Dimák Márta
Olvasószerkesztő Zappe Lászlóné
Életrajzi jegyzetek Mitrovits Miklós
Életrajzi jegyzetek Grúber Mihály
Borító Gábor Péter
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 271 4

Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text – SIL OFL