Írta: Ali Hazelwood

A mű eredeti címe: Bride

Fordította: Stier Ágnes

Szerkesztő: Galambvölgyi Ágnes

Nyelvi korrektor: Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Ali Hazelwood

© Stier Ágnes

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a Penguin Random House Group Berkley imprintjének engedélyével készült, amely a Penguin Random House LLC részlege.

Borítóillusztráció: lilithsaur

Borítókép: Piotr Krzeslak/Shutterstock

Borítódizájn: Vikki Chu

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 905 8 (epub), kiadói kód: MX-3039e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; Tel.: (62) 548-444

e-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Thaónak és Sarah-nak.
Nélkületek nem tudnám kibogozni ezt a csomót,
és nem is akarnám.

PROLÓGUS

Ez a házasság nem jelent majd gondot.
A lány jelent majd gondot.

A HÁBORÚNK – A VÁMPÍROK és vérfarkasok között – hosszú évszázadokkal ezelőtt kezdődött brutálisan erőszakos összetűzésekkel, amely különféle színű vérpatakokban csúcsosodott ki, és egy szánalmas vajkrémes tortával végződött azon a napon, amikor először találkoztam a férjemmel.

Ami történetesen az esküvőnk napja volt.

A gyerekkori álmok nem igazán erről szólnak. De nem is vagyok álmodozó. Csak egyszer gondolkodtam el a házasságon, még a gyerekkorom mélabús napjaiban. Néhány túlságosan kemény büntetés és egy rosszul kivitelezett merénylet után Serenával nagy szökést tervezgettünk, amiben szerepeltek pirotechnikán alapuló elterelő hadműveletek, a matektanárunk kocsijának ellopása, és hogy a gondozóinknak bemutatunk a visszapillantó tükörben.

– Majd beugrunk egy állatmenhelyre, és örökbe fogadunk egy olyan bozontos kutyát. Szerzünk nekem jégkását, neked meg egy kis vért. Örökre felszívódunk az emberek területén.

– Engem be fognak engedni, ha nem vagyok ember? – kérdeztem, bár ez volt a tervünkben a legkisebb gikszer. Mindketten tizenegy évesek voltunk. Egyikünk sem tudott vezetni. A délnyugati régióban konkrétan azon múlott a fajközi béke, hogy a fenekemen maradok-e, ott, ahol vagyok.

– Én majd kezeskedem érted.

– Az elég lesz?

– Elveszlek feleségül. Azt fogják hinni, hogy ember vagy, az én emberi feleségem.

Ahogy az eljegyzések mentek, ez jónak tűnt. Úgyhogy ünnepélyesen bólintottam, és azt mondtam:

– Elfogadom.

De ez tizennégy éve történt, és Serena sosem vett feleségül. Ami azt illeti, már rég eltűnt. Egyedül vagyok itt egy nagy rakás drága esküvői köszönetajándékkal, amiknek köszönhetően a vendégek remélhetőleg elnézik a szerelem, a genetikai kompatibilitás, vagy akár a köztem és a vőlegény közötti ismeretség hiányát.

Én megpróbáltam összehozni egy találkozót. Javasoltam az enyéimnek, hogy javasolják az övéinek, hogy ebédeljünk együtt a ceremónia előtti héten. Vagy kávézhatnánk előtte való nap. Esetleg megihatnánk egy pohár csapvizet aznap reggel… bármit, hogy elkerüljük a „Örvendek” üdvözlést az anyakönyvvezető előtt. A kérésem a Vámpírtanács elé került, és egy telefonhívás lett az eredménye az egyik tag segédjétől. Sikerült udvarias hangot használnia, miközben erősen célzott rá, hogy elmentek nálam otthonról.

– Ő egy vérfarkas. Nagyon befolyásos és veszélyes vérfarkas. Már csak annak logisztikája, hogy biztonságiakat adjunk egy ilyen találkozóhoz…

– Feleségül fogok menni ehhez a veszélyes vérfarkashoz – jegyeztem meg tárgyilagosan, amire megszeppenve torkot köszörültek.

– Ő egy alfa, Miss Lark, túl elfoglalt egy találkozóhoz.

– Mi foglalja le?

– A falkája, Miss Lark.

Elképzeltem egy rakás farkas között, aztán vállat vontam.

Eltelt tíz nap, és még nem találkoztam a vőlegényemmel. Helyette projekt lettem, egy olyan, akinek egy interdiszciplináris csapat közös erőfeszítésére van szüksége, hogy esküvőképesnek nézzen ki. Egy manikűrös rózsaszín oválissá varázsolja a körmeimet. Egy kozmetikus lelkesen paskolja az arcomat. Egy fodrász varázslatos módon elrejti a hegyes füleimet a sötétszőke hajfonatok hálója alá, egy sminkmester pedig másik arcot fest az enyémre, ami érdekes, kifinomult, és van járomcsontja.

– Ez egy műalkotás – mondom a fickónak, miközben a kontúrokat tanulmányozom a tükörben. – Ezért Guggenheim-ösztöndíjat kellene kapnod.

– Tudom. És még nem vagyok kész! – pirít rám, aztán belemeríti az ujját egy sötétzöld festéket rejtő tégelybe, és végighúzza a csuklóim belső oldalán. Két oldalt a nyakam tövénél. A tarkómon.

– Ez meg mi?

– Csak egy kis szín.

– Minek?

Horkanás.

– Megmozgattam néhány szálat, és kutattam a vérfarkasok szokásaival kapcsolatban. A férjednek tetszeni fog. – Elsuhan, magamra hagy az öt fura jellel és az újsütetű csontszerkezettel. Bepréselem magam a menyasszonyi overall, amivel kapcsolatban a stylist könyörgött, hogy ne hívjam rugdalózónak, aztán már jön is értem az ikertestvérem.

– Bámulatosan nézel ki! – jelenti ki Owen érzelemmentesen, bizalmatlanul, úgy hunyorogva rám, mintha hamis tízdolláros lennék.

– Csapatmunka volt.

Int, hogy kövessem.

– Remélem, közben veszettség ellen is beoltottak.

A ceremónia elvileg a béke szimbóluma. Ezért a bizalom szívet melengető jeleként az apám csupa vámpírokból álló biztonsági csapatot akart az esküvőre. A vérfarkasok visszautasították, ami hetekig tartó tárgyalásokhoz vezetett, aztán majdnem az eljegyzés felbontásához, és végül az egyetlen olyan megoldáshoz, ami mindenkit ugyanolyan boldogtalanná tett: az esemény személyzetét emberek adták.

A légkör feszült, és itt van ez is. Egy helyszín, három faj, öt évszázadnyi ellentét, és zéró jóhiszeműség. A fekete öltönyösök, akik Owent és engem kísérnek, úgy tűnik, őrlődnek aközött, hogy védjenek minket, vagy ők maguk öljenek meg, csak hogy túl legyenek a dolgon. Napszemüveget viselnek zárt térben, és szórakoztatóan szörnyű kódneveket motyognak az ingujjukba. A denevér a nagyterembe repül. Ismétlem, itt a denevér.

A vőlegény fantáziátlanul Farkas.

– Szerinted a jövendő férjed mikor próbál majd megölni? – kérdezi Owen társalgási stílusban, egyenesen előre nézve. – Holnap? Jövő héten?

– Ki tudja?

– Egy hónapon belül biztosan.

– Biztosan.

– Kíváncsi vagyok, hogy a vérfarkasok vajon eltemetik-e a hulládat, vagy tudod… Megeszik.

– Kíváncsi ám.

– De ha szeretnél kicsit tovább élni, próbálj eldobni egy botot, amikor elkezdene felfalni! Úgy hallom, szeretik visszahozni…

Hirtelen megállok, amivel némi felfordulást okozok az ügynökök között.

– Owen – fordulok a fivéremhez.

– Igen, Misery? – Állja a tekintetemet. Hirtelen a nemtörődöm, sértően komikus álarc lehullik róla, és többé nem az apám sekélyes örököse, hanem a fivérem, aki bebújt az ágyamba, valahányszor rémálmok gyötörtek, aki megesküdött, hogy megvéd az emberek kegyetlenségétől és a vérfarkasok vérszomjától.

Évtizedekkel ezelőtt.

– Tudod, mi történt, amikor a vámpírok és a vérfarkasok legutóbb megpróbálkoztak ezzel – mondja átváltva lingva nyelvre.

Persze, hogy tudom. Az Őszirózsa szerepel az összes tankönyvben, igaz, nagyon különböző értelmezésekben. A nap, amikor a mi lila vérünk és a vérfarkasok zöld vére egybefolyt, olyan élénk színnel és gyönyörűen, mint a nyíló virág, amiről a mészárlás a nevét kapta.

– Ki a fene akarna politikai házasságot kötni azok után?

– A jelek szerint én.

– A vérfarkasok között fogsz élni. Egyedül.

– Igen. Így működik a túszcsere. – Körülöttünk az öltönyösök sietve ellenőrzik az órájukat. – Mennünk kell…

– Egyedül, hogy lemészároljanak. – Owen állkapcsa mozog. Ez annyira nem jellemző a szokásos gondtalan önmagára, hogy a homlokomat ráncolom.

– Mióta érdekel ez téged?

– Miért csinálod ezt?

– Mert a vérfarkasokkal kötött szövetség szükséges ahhoz, hogy túlélje a…

– Ezek apánk szavai. Te nem ezért egyeztél bele ebbe.

Valóban nem, de ezt nem fogom beismerni.

– Talán alábecsülöd apánk meggyőzőképességét.

A fivérem hangja suttogássá halkul.

– Ne csináld ezt! Ez egy halálos ítélet. Mondd, hogy meggondoltad magad… Adj nekem hat hetet!

– Mi fog változni hat hét alatt?

Owen habozik.

– Egy hónapot. Én…

– Valami baj van? – Mindketten összerezzenünk apánk éles hangjára. A másodperc törtrészéig megint gyerekek vagyunk, akiket újra leszidtak a létezésükért. Mint mindig, Owen szedi össze magát hamarabb.

– Nem. – A semmitmondó mosoly visszatér az ajkára. – Csak adtam néhány tanácsot Miserynek.

Apám átvág a biztonsági őrök között, és könnyedén belém karol, mintha nem egy évtized telt volna el a legutóbbi fizikai érintésünk óta. Kényszerítem magam, hogy ne húzódjak el.

– Készen állsz, Misery?

Oldalra billentem a fejemet. A szigorú arcát fürkészem. És – leginkább kíváncsiságból – azt kérdezem:

– Számít az?

Biztosan nem, mert a kérdésről tudomást sem vesz. Owen kifejezéstelenül nézi, ahogy elindulunk, aztán utánunk kiált:

– Remélem, pakoltál szöszhengert! Úgy hallom, vedlenek.

Az egyik ügynök megállít minket az udvarra vezető kétszárnyú ajtó előtt.

– Lark tanácsos úr, Miss Lark, egy perc. Még nem teljesen állnak készen önökre. – Egymás mellett várunk néhány kellemetlen másodpercig, aztán apám felém fordul. A stylist választotta magas sarkúmban majdnem olyan magas vagyok, mint ő, és a szeme könnyedén megtalálja a tekintetemet.

– Mosolyogj! – utasít lingva nyelven. – Az emberek szerint az esküvő a menyasszony életének legboldogabb napja.

Az ajkam megremeg. Van valami groteszken vicces ebben az egészben.

– És mi van a menyasszony apjával?

Felsóhajt.

– Mindig is szükségtelenül dacos voltál.

A hibáim nem maradnak rejtve.

– Nincs visszaút, Misery – teszi hozzá szívélyesen. – Amint a kézfogó véget ér, a felesége leszel.

– Tudom. – Nincs szükségem vigaszra vagy bátorításra. Egyáltalán nem inogtam meg a frigy melletti elkötelezettségemben. Nem jellemző rám a pánik, a félelem, vagy hogy az utolsó pillanatban meggondolja magam. – Ezt már megtettem egyszer, emlékszel? – Apám néhány másodpercig méreget, aztán kinyílik az ajtó, mely mögött életem hátralevő része vár.

Tökéletes este ez egy szabadtéri ceremóniához: fényfüzérek, lágy szellő, pislákoló csillagok. Mély lélegzetet veszek, bent tartom, és hallgatom Mendelssohn nászindulójának vonósnégyes verzióját. Az izgatott esküvőszervező szerint, aki linkkekkel bombázta a telefonomat, amikre nem kattintottam rá, a brácsás az emberi filharmonikusok egyik tagja. Benne van a legjobb háromban a világon, írta nekem, és több felkiáltójelet tett utána, mint amennyit én a teljes írásos kommunikációmban használtam születésemtől fogva. Be kell ismernem, hogy tényleg jól szól. Még akkor is, ha a vendégek zavartan nézelődnek, nem tudják, mi következik, amíg a személyzet egyik túlhajszolt tagja nem jelzi nekik, hogy álljanak fel.

Nem az ő hibájuk. Az esküvői szertartások úgy egy évszázaddal ezelőttig kizárólag emberi dolognak számítottak. A vámpírtársadalom túllépett a monogámián, a vérfarkasok pedig… fogalmam sincs, ők mit csinálnak, mivel még soha nem voltam a társaságukban.

Ha lettem volna, nem lennék életben.

– Gyere! – Apám megragadja a könyökömet, és elindulunk a széksorok között.

A mennyasszony vendégei ismerősek, de csak halványan. Vékony alakok tengere, merev lila tekintetek, hegyes fülek. A szemfogakra záródó ajkak, és félig lesajnáló, leginkább undorodó pillantások. Apám belső körének több tagját is kiszúrom, tanácsosokat, akiket gyerekkorom óta nem láttam, befolyásos családokat és az ivadékaikat, akik közül gyerekkorunkban a legtöbben odavoltak Owenért, velem meg kis rohadékként viselkedtek. Az itt lévők közül távolról sem lehet barátnak nevezni senkit, de a vendéglista összeállítójának védelmében, a tartalmas kapcsolataim hiánya biztosan megnehezítette kissé a székek feltöltését.

És aztán ott a vőlegény oldala. Ahonnan szokatlan forróság árad. Amelyik holtan akar látni.

A vérfarkasok vére gyorsabban, hangosabban folyik, rezes és ismeretlen szaga van. Magasabbak, mint a vámpírok, erősebbek, gyorsabbak, és egyikük sem tűnik különösebben lelkesnek a gondolattól, hogy az alfájuk közülünk házasodik. Dacosan, dühösen felhúzzák az ajkukat, ahogy engem méregetnek. Az utálatuk olyan sűrű, hogy érzem az ízét a szájpadlásomon.

Nem hibáztatom őket. Nem hibáztatok senkit azért, mert nem akar itt lenni. Még a suttogásért, a bántó megjegyzésekért sem, sem azért, hogy a vendégek fele sosem tanulta meg, hogy a hang piszok messzire eljut.

– … a lány tíz évig az emberek záloga volt, most meg ez?

– Fogadok, hogy imádja a figyelmet.

– … pengefülű pióca…

– Két hetet adok neki.

– Inkább két órát, ha ezek az állatok…

– …vagy egyszer s mindenkorra stabilizálja a régiót, vagy totális háborút robbant ki, már megint…

– Szerinted ma éjjel tényleg dugni fognak?

A bal oldalon nincsenek barátaim, a jobbon pedig csak ellenségeim vannak. Úgyhogy lenyugtatom magam, és egyenesen előre nézek.

A jövendő férjemre.

A folyosó végén áll, elfordulva tőlem, hallgatja, amit valaki a fülébe suttog, talán a násznagya. Nem látom jól az arcát, de tudom, mire számítsak a kép alapján, amit hetekkel ezelőtt kaptam: jóképű, feltűnő, mosolytalan. A haja rövid, mélybarna, tüsire vágva. Az öltönye fekete, tökéletesen illik széles vállára. Ő az egyetlen férfi a teremben, aki nem visel nyakkendőt, és mégis sikerül elegánsnak látszania.

Talán közös a stylistunk. Azt hiszem, ez ugyanolyan jó kiindulási pont egy házassághoz, mint bármi más.

– Legyél vele óvatos! – suttogja apám, az ajka alig mozog. – Nagyon veszélyes. Ne húzz vele ujjat!

Minden lány ezt akarja hallani pár méterre az oltártól, főleg, ha a vőlegénye vállának kemény vonala máris bosszúsnak látszik. Türelmetlennek. Feszültnek. Nem fárad azzal, hogy felém nézzen, mintha jelentéktelen lennék, mintha más, jobb dolgokkal is tölthetné az idejét. Kíváncsi vagyok, hogy a násznagya mit suttog a fülébe. Talán ugyanolyan figyelmeztetéseket, mint amiket én kaptam.

Misery Lark? Nem kell óvatosnak lenned. Nem különösebben veszélyes, úgyhogy nyugodtan tegyél neki keresztbe! Mit fog tenni? Hozzád vágja a szöszhengerét?

Halkan horkantva felnevetek, és ez hiba. Mert a jövendő férjem meghallja, és végre felém fordul.

A gyomrom összeszorul.

A léptem megtorpan.

A moraj elhalkul.

A képen, amit mutattak, a vőlegényemnek hétköznapi, átlagos kék szeme volt. De amikor a szemembe néz, két dolgot veszek észre. Az első az, hogy tévedtem, és a szeme igazából furán halványzöld, szinte már fehér. A második, hogy apámnak igaza volt, ez a férfi nagyon-nagyon veszélyes.

A szeme végigsiklik az arcomon, és azonnal feltámad bennem a gyanú, hogy ő biztosan nem kapott képeket. Vagy talán csak nem volt annyira kíváncsi a menyasszonyára, hogy megnézze azokat? Bárhogy is volt, nem tetszem neki, és ez nyilvánvaló. Nagy kár, hogy már megszoktam, hogy csalódást okozok másoknak, és nem most fogok elkezdeni törődni ezzel. Az ő baja, ha nem tetszik neki, amit lát.

Kihúzom a vállamat. Kis távolság választ el minket, és tekintetem az övére szegeződik, amíg odaérek, így egyenes adásban látom, mi történik.

A pupillái megnagyobbodnak.

A homloka ráncolódik.

Az orrlyukai kitágulnak.

Úgy néz rám, mintha férgekből lennék, és lassan mély lélegzetet vesz. Aztán élesen még egyet, abban a pillanatban, amikor az oltárhoz érek. Az arckifejezése egy pillanatig érthetetlenül feldúlt, és tudtam, tudtam, hogy a vérfarkasok nem szeretik a vámpírokat, de ezt annál többnek érzem. Tiszta, kemény, személyes megvetésnek.

Szar ügy, haver! – gondolom, és felszegem az államat. Újra előrelépek, míg már egymás előtt állunk, majdem túl közel.

Két idegen, akik csak most találkoztak. Épp készülnek összeházasodni.

A zene elhalkul. A vendégek fészkelődnek. A szívem lomha dobogása a szokásosnál is lassabb amiatt, ahogy a vőlegényem fölém magasodik. Előrehajol, hogy úgy tanulmányozzon, mint egy absztrakt festményt. Figyelem, ahogy a mellkasa éhesen hullámzik, mintha magába akarna lélegezni engem. Aztán hátrahúzódik, megnyalja az ajkát, és néz.

Néz, néz és néz.

A csend elnyúlik. Az anyakönyvvezető a torkát köszörüli. Az udvart zavart motyogás tölti meg, ami ragacsos, ismerős súrlódássá erősödik. Észreveszem, hogy a násznagy kiengedte a karmait. A hátam mögött Vania, apám őrségének feje kivillantja a szemfogait. És persze az emberek a fegyverükért nyúlnak.

És mindeközben a jövendőbelim továbbra is csak néz.

Úgyhogy közelebb lépek, és azt suttogom:

– Nem érdekel, mennyire nem vagy oda ezért, de ha el akarsz kerülni egy második Őszirózsát…

A keze villámsebesen felemelkedik, a felkaromra kulcsolódik, a bőre melege pedig még a ruhám ujjának anyagán keresztül is lesokkolja a szervezetemet. A pupillái valami mássá húzódnak össze, valami állativá. Ösztönösen megpróbálok kiszabadulni a szorításából, és… ez hiba.

A cipőm sarka megakad egy macskakőben, és elveszítem az egyensúlyomat. A vőlegény a derekam köré kulcsolódó karjával állítja meg az esésemet, a gravitáció meg a puszta eltökéltsége kombinációjával beszorít az oltár és maga közé, és úgy néz le rám, mintha elfelejtette volna, hol van, én pedig valami felfalnivaló lennék.

Mintha préda lennék.

– Ez nagyon… Jóságos ég! – kapkod levegő után az anyakönyvvezető, amikor a vőlegényem felé mordul. A hátam mögül hallom a lingvát és az angolt… pánikot, sikolyokat, káoszt, ahogy a násznagy és az apám acsarkodnak, ahogy egyesek fenyegetéseket kiabálnak, ahogy valaki zokog. Újabb Őszirózsa készül – gondolom. És tényleg csinálnom kellene valamit, csinálni is fogok valamit, hogy megállítsam, de…

A vőlegény illata eléri az orrlyukaimat.

A világ háttérbe szorul.

Jó vér – sziszegi érthetetlenül a hátsóagyam. Annyira jó vére lenne.

Többször, gyors egymásutánban beszívja a levegőt, megtölti a tüdejét, magához húz. A keze felcsúszik a karomról a torkom mélyedésébe, az egyik jelhez préselődik. Valahonnan a mellkasából torokhang tör elő, amitől elgyengül a térdem. Aztán kinyitja a száját, és tudom, hogy darabokra fog tépni, fel fog falni, lakmározni fog belőlem…

– Te – szólal meg. A hangja mély, szinte túl halk ahhoz, hogy halljam. – Hogy a büdös francba lehet ilyen szagod?

Kevesebb mint tíz perccel később gyűrűt húz az ujjamra, és megesküszünk, hogy a halálunk napjáig szeretni fogjuk egymást.

1. FEJEZET

A vihar három napja egyhuzamban tombol, amikor a férfi végre visszatér a Big Bend vezetőjével tartott találkozójáról. Két segédje már aggódó arccal várja otthonában.

– A vámpírnő… kihátrált.

Felnyög, miközben megtörli az arcát. Okos lépés tőle – gondolja.

– De találtak valakit helyette – teszi hozzá Cal, átcsúsztatva egy nagy borítékot a pulton. – Minden benne van. Tudni akarják, hogy beleegyezel-e.

– A tervek szerint folytatjuk.

Cal fújtatva felnevet. Flor a homlokát ráncolja.

– Nem akarod megnézni a…

– Nem. Ez nem változtat semmin.

Amúgy is mind egyformák.

Hat héttel a ceremónia előtt

A NŐ CSÜTÖRTÖK KORA este toppan be a start-up céghez, ahol dolgozom, amikor a nap már lement, és az egész iroda súlyos testi sértést fontolgat.

Ellenem.

Kétlem, hogy ilyen szintű gyűlöletet érdemlek, de megértem. Ezért nem csinálok belőle ügyet, amikor a menedzseremmel folytatott rövid megbeszélés után visszaérek az íróasztalomhoz, és észreveszem, milyen állapotban van a tűzőgépem. Őszintén, nem gond. Az idő kilencven százalékában otthonról dolgozom, és ritkán nyomtatok bármit. Kit érdekel, hogy valaki madárszart kent rá?

– Ne vedd magadra, Missy! – Pierce nekidől a fülkénk elosztójának. A mosolya inkább mézesmázos használtautó-kereskedőé, mint aggódó baráté. Még a vérének is olajos szaga van.

– Nem fogom. – Mások helyeslése erős drog. Én mázlista, soha esélyem sem volt rá, hogy kialakuljon bennem ez a függőség. Ha valamiben jó vagyok, akkor az a társaim irántam érzett gyűlöletének racionalizálása. Úgy gyakoroltam, mint a zongorista csodagyerekek. Fáradhatatlanul és kora gyerekkoromtól fogva.

– Nehogy vért izzadj emiatt!

– Nem fogok. – Szó szerint. Alig vannak ehhez szükséges mirigyeim.

– És ne hallgass Walkerre! Nem azt mondta, amit gondolsz.

Tuti biztos, hogy „gonosz ribi” volt, nem „gombóc ribizli”, amit átordított a konferenciatermen, de ki tudja?

– A terület miatt van. Te is pipa lennél, ha valaki penetrációs tesztet hajtana végre a tűzfal ellen, amin hetekig dolgoztál, és feltörné mennyi idő alatt is, egy óra?

Talán annak a harmada volt, a szünetet is beleszámolva, amit a felénél tartottam, ráébredve, hogy milyen gyorsan jutok át a rendszeren. A szünetben online vettem egy új szennyeskosarat, mivel úgy tűnik, Serena francos macskája mindig a régiben alszik, valahányszor mosnom kell. Küldtem neki egy képet a számláról, utána meg azt, hogy Te és a macskád tartoztok nekem tizenhat dollárral. Aztán ültem, és vártam egy választ, ahogy mindig.

Nem érkezett. Nem is számítottam rá.

– Majd túljutnak rajta – pierce-kedik tovább. – És hé, sosem hozol ebédet, úgyhogy amiatt nem kell aggódnod, hogy valaki beleköp a Tupperware-odba. – Felröhög. A számítógépem monitorjához fordulok, remélve, hogy majd lelép. Anyám, mekkorát tévedek! – És, hogy őszinte legyek, kábé te tehetsz róla. Ha megpróbálnál többet vegyülni… Személy szerint én értem a te magányos, titokzatos vibe-odat. De sokan zárkózottnak hisznek, mintha jobbnak tartanád magadat nálunk. Ha tennél némi erőfeszítést, hogy…

– Misery.

Amikor meghallom, hogy a nevemen szólítanak – az igazin –, a másodperc egy különösen hülye törtrészéig megkönnyebbülést érzek, hogy ennek a beszélgetésnek vége lesz. Aztán a nyakamat nyújtogatva észreveszem az elosztó másik oldalán álló nőt. Az arca halványan ismerős, ahogy a fekete haja is, de csak amikor a szívverésére koncentrálok, akkor tudom a helyére rakni. Lassú, amilyen csak egy vámpíré lehet, és…

Nos.

A francba!

– Vania?

– Nehéz téged megtalálni – mondja dallamos, halk hangon. Egy pillanatig fontolgatom, hogy lefejelem a billentyűzetet. Aztán úgy döntök, higgadtan válaszolok.

– Nem véletlenül.

– Rájöttem.

A halántékomat masszírozom. Micsoda nap! Micsoda rohadt nap!

– És mégis itt vagy.

– És mégis itt vagyok.

– Helló! – Pierce mosolya egy fokkal nyálasabb lesz, ahogy kihívóan Vaniára néz. Tekintete a magassarkújánál indul, felsiklik, végig a sötét nadrágkosztümje egyenes vonalain, megáll telt melleinél. Nem tudok gondolatot olvasni, de olyan erővel gondol arra, hogy MILF, hogy gyakorlatilag hallom. – Missy egyik barátnője vagy?

– Igen, mondhatjuk. Gyerekkora óta.

– Te jó ég! Mesélj, milyen volt a kicsi Missy?

Vania szája sarka megremeg.

– Ő… fura volt és nehéz eset. Még ha gyakran hasznos is.

– Pillanat… ti rokonok vagytok?

– Nem, az apja jobb keze vagyok, az őrsége feje – mondja Vania engem nézve. – És hívatják.

Kiegyenesedem a székben.

– Hova?

– A Fészekbe.

Ez nem csupán ritka eset, ez példátlan. A szórványos telefonhívásokat és a még szórványosabb találkozókat kivéve Owennel, évek óta nem beszéltem más vámpírral. Mert senki sem keresett.

Meg kellene mondanom Vaniának, hogy húzzon a picsába. Többé már nem vagyok gyerek, aki beleragadt egy hiábavaló helyzetbe. Totál felesleges bármiféle elvárással visszamenni apához azzal kapcsolatban, hogy ő és a népem többi tagja nem lesz totál seggfej, és ezzel teljesen tisztában vagyok. De úgy tűnik, ettől a béna nyitánytól elfelejtem mindezt, mert hallom, ahogy azt kérdezem:

– Miért?

– El kell jönnöd, hogy kiderítsd. – Vania mosolya nem éri el a szemét. Hunyorgok, mintha a válasz rá lenne tetoválva az arcára. Közben Pierce emlékeztet minket a szerencsétlen létezésére.

– Hölgyeim! Jobb keze, hívatják? – Hangosan és fülsértően felnevet. Homlokon akarom legyinteni, hogy fájjon neki, de kicsit aggódni is kezdek ezért az idiótáért. – Ti odavagytok az élő szerepjátékokért vagy…

Végre befogja. Mert amikor Vania felé fordul, semmilyen fényjáték sem tudja leplezni a szeme lila árnyalatát. Sem a hosszú, makulátlanul fehér szemfogait, amik ragyognak az elektromos világításban.

– T-ti… – Pierce másodperceken át járatja köztünk a tekintetét, érthetetlenül motyog valamit.

És Vania ekkor dönt úgy, hogy tönkreteszi az életemet, és felé vicsorog.

Orrnyergemet megcsípve felsóhajtok.

Pierce sarkon fordul, és elrohan a fülkém mellett, átgázolva egy cserepes fikuszon.

– Vámpír! Vámpír… van egy… Egy vámpír megtámad minket, valaki hívja a Hivatalt, valaki hívja a…

Vania elővesz egy kártyát az Ember-Vámpír Kapcsolati Hivatal logójával, ami diplomáciai mentességet biztosít számára emberi területen, de senki sem nézi meg. A helyiségben kisebbfajta pánik tör ki, és a legtöbb kollégám ordít, már a vészlépcső felénél járnak. Az emberek egymást tapossák, hogy eljussanak a legközelebbi kijárathoz. Látom, hogy Walker kilő a mosdóból, khaki nadrágjáról egy vécépapírcsík lóg, és érzem, ahogy beesik a vállam.

– Tetszett ez a meló – mondom Vaniának. Felkapom a rólam és Serenáról készült bekeretezett polaroidot, és beletörődően begyömöszölöm a táskámba. – Könnyű volt. Bevették a kifogásomat a rendellenes cirkadián-ritmusomról, és engedték, hogy éjjel jöjjek be.

– Elnézést kérek – mondja. Nincs benne megbánás. – Gyere velem!

Azt kellene mondanom neki, hogy húzzon el, és azt is fogom. De addig is engedek a kíváncsiságomnak, és követem, kifelé menet felállítom a szegény fikuszt.

A FÉSZEK MÉG MINDIG a legmagasabb és talán a legfeltűnőbb épület a város északi részén. Több száz méteren át a föld alatt elnyúló vérvörös alapzat, rajta egy üveg felhőkarcoló, ami napnyugta körül életre kel, hajnalban pedig újra nyugovóra tér.

Egyszer elhoztam ide Serenát, amikor meg akarta nézni, milyen a vámpírok területének szíve, és tátott szájjal, döbbenten bámulta a sima vonalakat és az ultramodern berendezést. Ő gyertyatartókra számított és súlyos bársonyfüggönyökre, amik kizárják a gyilkos napsütést, és arra, hogy ellenségeink hullái lógnak a mennyezetről, a vérüket az utolsó cseppig kinyerve így belőlük. Denevéres műalkotásokra, ezzel tisztelegve szárnyas denevérszabású őseink előtt. Koporsókra, csak úgy.

– Klassz. Csak azt hittem, hogy több lesz a… fém? – töprengett, és egyáltalán nem volt megszeppenve attól, hogy ő az egyetlen ember egy vámpírokkal teli liftben. Az emléktől még évekkel később is elmosolyodom.

Rugalmas terek, automatizált rendszerek, beépített eszközök, ez a Fészek. Nemcsak a területünk koronaékszere, de a közösségünk központja is. Egy hely boltokkal, irodákkal, különböző üzletekkel, ahol bármi könnyen beszerezhető, amire szükségünk lehet, a nem sürgősségi egészségügyi ellátástól kezdve egy öt liter AB pozitív vérre szóló engedélyig. És aztán a legfelsőbb emeleteken az építők helyet adtak néhány magánlakosztálynak, amik közül párat a társadalmunk legbefolyásosabb családjai vásároltak meg.

Leginkább az én családom.

– Kövess! – utasít Vania, amikor az ajtók suhogva kinyílnak, és engedelmeskedem. Közrefog a tanács két öltönyös őre, akik egészen biztosan nem azért vannak itt, hogy megvédjenek. Kicsit sértő, hogy ott, ahol születtem, úgy bánnak velem, mint egy betolakodóval, főleg amikor egy olyan fallal párhuzamosan sétálunk, amit teleaggattak az őseim arcképeivel. Az évszázadok alatt átalakultak, olajfestményekből akrilfestmények lettek, azokból pedig fényképek, fekete-fehérből kodakrómmá, majd digitálissá változtak. Ami ugyanaz marad, az az arckifejezés: távolságtartó, arrogáns és leplezetlenül boldogtalan. Nem egészséges dolog a hatalom.

Az egyetlen Lark, akit személyes tapasztalatból felismerek, az az apám irodájához legközelebbi. A nagyapám már öreg és kissé demens volt, mire Owennel megszülettünk, és a legélénkebb emlékem róla akkorról van, amikor arra ébredtem az éjszaka közepén, hogy a szobámban van, remegő ujjakkal mutogat rám, és a lingvául ordít valamit arról, hogy a sorsom szörnyű halált halni.

Legyünk őszinték, nem tévedett.

– Ide! – mondja Vania, halkan kopogtatva az ajtón. – A tanácsos vár rád.

Az arcát fürkészem. A vámpírok nem halhatatlanok. Ugyanúgy megöregszünk, mint minden más faj, de… a fenébe is! Úgy néz ki, mintha egy napot sem öregedett volna azóta, hogy elkísért a zálogcsere-ceremóniára. Tizenhét évvel ezelőtt.

– Szükséged van valamire?

– Nincs. – Megfordulok, és az ajtógomb felé nyúlok. Habozom. – Beteg?

Vania látszólag jól szórakozik.

– Szerinted azért téged hívatna?

Vállat vonok. Egyetlen másik ok sem jut eszembe, ami miatt látni akarhat.

– Miért? Hogy sajnáld? Vagy vigaszra leljen a gyermeki szeretetedben? Túl régóta vagy az emberek között.

– Inkább olyasmire gondoltam, hogy szüksége van az egyik vesémre.

– Vámpírok vagyunk, Misery. Mi a többség javára cselekszünk, vagy egyáltalán nem.

Elmegy, mielőtt a szememet forgathatnám, vagy tálalhatnám neki azt a „húzz a francbá!”-t, amit terveztem. Felsóhajtok, a kőarcú őrökre nézek, akiket hátrahagyott, aztán besétálok apám irodájába.

Először a két falat betöltő ablakokat veszem észre, pontosan úgy, ahogy apám akarja. Az emberek, akikkel beszéltem, feltételezik, hogy a vámpírok utálják a fényt, és élvezik a sötétséget, de nem is tévedhetnének nagyobbat. A nap talán tiltott számunkra, mindig mérgező, és nagy mennyiségben halálos, de pontosan ezért vágyunk rá annyira. Az ablakok a luxust jelentik, mert rettenetesen drága anyagokkal kell kezelni őket, hogy kiszűrjenek mindent, ami árthat nekünk. Ezek a hatalmas ablakok a legbombasztikusabb státuszszimbólumok, tökéletesen tanúsítják a dinasztikus hatalmat és pofátlan gazdagságot. És azokon túl…

A folyó, ami kettészeli a várost északra és délre, ránk és rájuk. Csak nagyjából ötven méter választja el a Fészket a vérfarkasterületektől, de a folyópart tele van őrtornyokkal, ellenőrzőpontokkal és őrhelyekkel, éjjel-nappal árgus szemmel figyelik. Egyetlen híd létezik, de a hozzáférést mindkét irányból szemmel tartják, és amennyire tudom, jóval a születésem előtt hajtott át rajta jármű utoljára. Azon túl néhány vérfarkas biztonsági terület van, és a sötétzöld tölgyfaerdő, ami mérföldeken át nyúlik dél felé.

Mindig is bölcs dolognak tartottam, hogy nem építettek civil településeket az egyik legvéresebb délnyugati határ mellé. Amikor Owennel gyerekek voltunk, mielőtt elküldtek, apánk arra sétált be, hogy azon tanakodunk, a vámpír-főhadiszállást miért építették ennyire közel leghalálosabb ellenségeinkhez.

– Hogy emlékezzünk – magyarázta –, és hogy emlékeztessünk.

Nem tudom. Húsz évvel később nekem még mindig elég elcseszettnek tűnik.

– Misery. – Apám befejezi az érintőképernyő nyomogatását, és feláll fényűző mahagóni íróasztalától, mosolytalanul, de nem ridegen. – Jó újra itt látni téged.

– Hogy valamilyen, az biztos. – Az elmúlt néhány év kegyes volt Henry Larkhoz. Magas alakját, szögletes arcát és távol ülő szemét tanulmányozom, és ez emlékeztet arra, mennyire hasonlítok rá. Szőke haja kicsit őszebb, de még mindig tökéletesen hátra van simítva. Soha nem láttam másmilyennek. Soha nem láttam apámat nem makulátlan külsővel. Lehet, hogy ma este fel van tűrve a fehér ingujja, de az is makulátlanul. Ha el akarták hitetni velem, hogy ez egy kötetlen találkozó, kudarcot vallottak.

És ezért, amikor az apám a székre mutat az asztala előtt, és azt mondja, üljek le, úgy döntök, hogy inkább nekidőlök az ajtónak.

– Vania azt mondja, nem haldokolsz. – A bunkóságot célzom meg. Sajnos, azt hiszem, csak kíváncsinak hangzom.

– Bízom benne, hogy te is egészséges vagy. – Apám halványan mosolyog. – Hogyan telt az elmúlt hét éved?

Van egy gyönyörű, vintage óra a feje mögött. Nézem, ahogy elketyeg nyolc másodpercet, aztán azt mondom:

– Csodásan!

– Igen? – Végigmér. – Jobb, ha azokat kiveszed, Misery. Valaki még tévedésből embernek néz.

A barna kontaktlencséimre céloz. Amit ki akartam venni a kocsiban, aztán úgy döntöttem, nem érdekel. Az a gond, hogy sok más jele is van annak, hogy emberek között élek, és a legtöbbet nem lehet ilyen könnyen visszacsinálni. A szemfogak, amiket minden héten tompára reszelek, például biztosan feltűnnek neki.

– Dolgoztam.

– Á, igen. Vania említette, hogy van állásod. Téged ismerve valami számítógépes?

– Olyasmi.

Apám bólint.

– És hogy van a kis barátod? Remélem, újra ép és egészséges.

Ledermedek.

– Honnan tudod, hogy ő…

– Jaj, Misery! Ugye nem gondoltad komolyan, hogy nem tartottuk szemmel a beszélgetéseidet Owennel?

A hátam mögött ökölbe szorul a kezem, és komolyan fontolgatom, hogy bevágom magam mögött az ajtót, és hazamegyek. De biztosan oka van, hogy idehozatott, és tudnom kell, mi az. Úgyhogy kiveszem a mobilomat a zsebemből, és amikor leülök apámmal szemben, felfordítva leteszem az íróasztalára.

Rányomok az időzítő-appra, beállítom pontosan tíz percre, és odafordítom felé. Aztán hátradőlök a széken.

– Mit keresek én itt?

– Évek óta nem láttam az egyetlen lányomat. – Apám összeszorítja az ajkát. – Ez nem elég ok?

– Kilenc perc és negyvenhárom másodperc maradt.

– Misery. Gyermekem. – Lingva nyelv. – Miért haragszol rám?

Felvonom a szemöldökömet.

– Nem haragot kellene érezned, hanem büszkeséget. A helyes döntés az, ami a legtöbbek számára biztosít boldogságot. És annak a döntésnek te voltál az eszköze.

Higgadtan méregetem őt. Biztos vagyok benne, hogy tényleg elhiszi ezt a baromságot. Hogy azt hiszi magáról, ő a jó fiú.

– Kilenc perc és huszonkét másodperc.

Egy pillanatra őszintén szomorúnak látszik. Aztán azt mondja:

– Lesz egy esküvő.

Felkapom a fejemet.

– Esküvő? Mint az embereknél?

– Esküvői szertartás. Amilyenek régen a vámpíroknál voltak.

– Kié? A tied? Te fogsz… – Nem fejezem be a mondatot, már a gondolat is nevetséges. Nemcsak az esküvők mentek ki a divatból több száz éve, de még a hosszútávú kapcsolatok gondolata is. Kiderült, hogy ha a fajod nem jeleskedik a gyermeknemzésben, a szexuális szabadosság és a reproduktívan kompatibilis partner keresésének támogatása előbbre való a romantikánál. Amúgy sem hiszem, hogy a vámpírok valaha is romantikusak lettek volna. – Kié?

Apám felsóhajt.

– Az még nincs eldöntve.

Ez nem tetszik, cseppet sem, de azt még nem tudom pontosan, hogy miért. Valami bizsergeti a fülemet, egy suttogás, hogy tűnjek innen a francba, de amikor felállni készülök, apám azt mondja:

– Mivel úgy döntöttél, hogy az emberek között élsz, biztosan követted a híreiket.

– Valamennyire – hazudom. Akár Eurázsiával is háborúban állhatnánk, és az unikornis-klónozás határán is lehetnénk, fogalmam sem lenne róla. Dolgom volt. Kerestem. Kutattam. – Miért?

– Az emberek nemrég választást tartottak.

Fogalmam sem volt róla, de bólintok.

– Kíváncsi vagyok, az milyen. – Olyan vezetési struktúra, ami nem egy elérhetetlen tanács, aminek a tagsága maroknyi családra korlátozódik, és nemzedékről-nemzedékre öröklődik, mint egy kicsorbult porcelánkészlet.

– Nem ideális. Mivel Arthur Davenportot nem választották újra.

– Davenport kormányzót? – A városon a helyi vérfarkasfalka és a vámpírok osztoznak, de a délnyugati régió többi része szinte kizárólag emberlakta. Ők pedig az elmúlt néhány évtizedben Arthur Davenportot választották, hogy képviselje őket, amennyire emlékszem, különösebb habozás nélkül. Az a seggfej. – Ki az új fickó?

– Egy nő. Maddie Garcia a megválasztott kormányzó, és a hivatali ideje néhány hónap múlva kezdődik.

– És te úgy vélekedsz róla, hogy…? – Biztosan van véleménye. Apám együttműködése Davenport kormányzóval a hajtóerő a két nép közötti szívélyes kapcsolat mögött.

Vagyis a szívélyes talán túl erős szó. Az átlagos emberek még mindig azt hiszik, azzal szórakozunk, hogy kiszívjuk az állataik összes vérét és összezavarjuk a szeretteik elméjét. Az átlagos vámpír továbbra is azt hiszi, hogy az emberek agyafúrtak, de gyarlók, és a legfőbb tehetségük abban rejlik, hogy sokasodjanak és még több emberrel töltsék meg az univerzumot. Nem mintha a fajaink együtt lógnának, kivéve az igen korlátozott, igen mesterséges diplomáciai eseményeket. De egy ideje már nem gyilkoljuk egymást hidegvérrel, és szövetségben állunk a vérfarkasokkal szemben. A győzelem az győzelem, nem igaz?

– Nincs véleményem – mondja apám közönyösen. – Nem is lesz lehetőségem véleményt formálni a közeljövőben, mivel Ms. Garcia minden találkozóra vonatkozó kérésemet elutasította.

– Á! – Ms. Garcia biztosan bölcsebb, mint én.

– Azonban még mindig az a feladatom, hogy biztosítsam a népem biztonságát. És amint Davenport kormányzó távozik, a vérfarkas-fenyegetésen túl, amivel folyamatosan szembenézünk a déli határnál, lehet, hogy északon is ezt kell tennünk. Az emberekkel szemben.

– Kétlem, hogy a nő keresné a bajt, Apám. – A körömlakkomat piszkálom. – Valószínűleg megőrzi a mostani szövetséget úgy, ahogy van, és visszavesz az ünnepélyes baromságokból…

– A csapata tájékoztatott minket, hogy amint hivatalba lép, a zálog-program megszűnik.

Ledermedek. Aztán lassan felnézek.

– Tessék?

– Hivatalos kérés érkezett, hogy küldjük vissza az ember-zálogot. Ők pedig vissza fogják küldeni a lányt, aki jelenleg a vámpír-zálog….

– Fiút – javítom ki automatikusan. Lezsibbadnak az ujjhegyeim. – A jelenlegi vámpír-zálog egy fiú. – Egyszer találkoztam vele. Sötét hajú, állandóan ráncolta a homlokát, és azt mondta, „Nem, köszönöm.”, amikor megkérdeztem tőle, hogy segítsek-e cipelni egy kupac könyvet. Mostanra akár olyan magas is lehet, mint én.

– Bármi is legyen, a visszaérkezés jövő héten fog megtörténni. Az emberek úgy döntöttek, nem várják meg, míg Maddie Garcia hivatalba lép.

– Nem értem… – Nagyot nyelek. Összeszedem magam. – Így lesz a legjobb. Ez egy hülye szokás.

– Több mint száz éve ez biztosítja a békét a vámpírok és az emberek között.

– Nekem kicsit kegyetlennek tűnik – ellenkezem higgadtan. – Arra kérni egy nyolcévest, hogy költözzön egyedül az ellenséges területre, és játsszon túszt.

– A „túsz” annyira durva, leegyszerűsítő szó.

– Itt tartotok egy emberi gyereket elrettentésül, azzal a közös megegyezéssel, hogy ha az emberek megszegik a szövetségünk feltételeit, a vámpírok azonnal megölik a gyereket. Ez is durvának és leegyszerűsítőnek tűnik.

Apám összehúzza a szemét.

– Ez nem egyoldalú. – A hangja megkeményedik. – Az emberek ugyanazért tartanak egy vámpírgyereket…

– Tudom, Apám. – Előrehajolok. – Én voltam az előző vámpír-zálog, ha esetleg elfelejtetted volna.

Nem lepne meg, de nem. Talán nem emlékszik arra, ahogy próbáltam megfogni a kezét, miközben a páncélozott autó északra hajtott velünk, vagy arra, ahogy megpróbáltam Vania combja mögé bújni, amikor először pillantottam meg az emberek fura színű szemét. Talán nem tudja, milyen érzés volt azzal a tudattal felnőni, hogy ha a tűzszünet köztünk és az emberek között megszakad, ugyanazok a gondozóim, akik megtanítottak, hogyan kell biciklizni, bejönnek a szobámba, és kést döfnek a szívembe. Talán nem törődik azzal, hogy elküldte a lányát, legyen ő a tizenegyedik zálog, tíz évig fogolyként azok között, akik utálják a fajtáját.

De emlékszik. Mert a zálog első szabálya természetesen az, hogy szoros kapcsolatban kell állnia a hatalmon lévőkkel. Azokkal, akik döntéseket hoznak háborúról és békéről. És ha Maddie Garcia nem akarja az egyik családtagját a busz alá lökni a közbiztonság nevében, attól csak még jobban tisztelem őt. A fiú, aki átvette a helyemet, amikor tizennyolc lettem, Ewing tanácsos unokája. És amikor én szolgáltam a vámpír-zálogként, az emberi megfelelőm Davenport kormányzó unokája volt. Régebben eltűnődtem, hogy ő is úgy érez-e, mint én, néha dühös, néha beletörődő-e. Leginkább feláldozhatónak érzi magát. Én tuti szeretném tudni, hogy most, évek múltán, a fiú jobban kijön-e a családjával, mint én az enyémmel.

– Alexandra Boden. Emlékszel rá? – Apán hangja újra csevegő. – Mind a ketten ugyanabban az évben születtetek.

Hátradőlök a székemen, nem lep meg a hirtelen témaváltás.

– A vörös hajú?

Apám bólint.

– Valamivel több mint egy hete a kisöccse, Abel tizenöt lett. Azon az éjszakán a fiú három barátjával kint bulizott, és a folyó közelében kötöttek ki. Felbátorodva az ifjúságuktól és a gyengeelméjűségtől, kihívták egymást, hogy ússzák át a folyót, érintsék meg azt a partját, ami a vérfarkasterületekhez tartozik, aztán ússzanak vissza. Ha úgy tetszik, bátorságpróbaként.

Nem érdekel Alexandra Boden elkényeztetett kisöccsének sorsa, de a testem így is jéggé dermed. Minden vámpírgyereket megtanítanak a déli határ veszélyeire. Mind megtanuljuk, hol ér véget a mi területünk, és hol kezdődik a vérfarkasoké, még mielőtt beszélni tudnánk. És mind tudjuk, hogy ne húzzunk ujjat velük.

Kivéve nyilván ezt a négy idiótát.

– Meghaltak – suttogom.

Apám ajka valami olyasmire húzódik, ami alig hasonlít az együttérzésre, sokkal inkább a bosszúságra.

– Őszinte véleményem szerint azt érdemelték. Persze, amikor a fiúkat nem találták, a legrosszabbat feltételezték. Ansel Bodennek, a fiú apjának szoros kapcsolata van több, a tanácsban részt vevő családdal, és megtorló akciót indítványozott. Azzal érvelt, hogy az eltűnésük indokolná. Emlékeztették, hogy népünk egészének java az egyén javánál fontosabb, a vámpírtársadalom ezen az alapelven nyugszik. A születési arány most a legalacsonyabb, és a kihalással nézünk szembe. Ez nem a megfelelő időpont konfliktust szítani. És mégis, a gyengeség illetlen jeleként tovább könyörgött.

– Undorító. Hogy meri gyászolni a fiát?

Apám feddő pillantást küld felém.

– A tanáccsal való kapcsolata miatt közel járt ahhoz, hogy keresztülvigye az akaratát. A múlt héten, miközben te nagyban úgy tettél, mintha ember lennél, mi közelebb álltunk egy fajok közötti háborúhoz, mint egy évszázada bármikor. És aztán, két nappal a tökkelütött mutatványuk után… – Apám feláll. Megkerüli az asztalt, aztán nekidől a szélének, a lazaság szobra. – A fiúk előkerültek. Sértetlenül.

Pislogok, ez akkor vált szokásommá, amikor úgy tettem, mintha ember lennék.

– A hullájuk?

– Élnek. Persze megrázta őket a dolog. Vérfarkas őrök hallgatták ki őket, először kémként kezelték a fiúkat, aztán rakoncátlan kölykökként. De végül hazatértek, épen és egészségesen.

– Hogyhogy? – Az elmúlt húsz évben vagy tucatnyi incidens jut eszembe, ahol határsértés történt, és ami az elkövetőkből megmaradt, azt darabokban küldték vissza. Leggyakrabban a városhatáron kívül történik ilyesmi, a demilitarizált erdőben. Mindazonáltal a vérfarkasok könyörtelenek voltak a mieinkkel, mi pedig velük. Ami azt jelenti, hogy… – Mi változott?

– Intelligens kérdés. Tudod, a tanács nagy része azt feltételezte, hogy Roscoe vénségére elpuhult. – Roscoe. A délnyugati falka alfája. Apám gyerekkorom óta beszél róla. – De egyszer találkoztam vele. Csak egyszer. Mindig világossá tette, hogy nem érdekli a diplomácia, és a hozzá hasonlóak olyanok, mint a koponyacsont. Az idővel csak keményednek. – Az ablak felé fordul. – A vérfarkasok ugyanúgy titkolóznak a társadalmukról, mint mindig. De vannak módszereink az információszerzésre, és miután tudakozódtunk…

– Változás történt a vezetési struktúrában.

– Nagyszerű! – Apám elégedettnek tűnik, mintha egy diák lennék, aki a vártnál jóval előbb elsajátította a tranzitív relációt. – Talán téged kellett volna utódomnak választanom. Owen nem sok elhivatottságot mutat a szerep iránt. Úgy tűnik, a társasági élet jobban érdekli.

Legyintek.

– Biztos vagyok benne, hogy amikor bejelented a visszavonulásodat, többé nem fog bulizni a tanácsos-örökös barátaival, és azzá a tökéletes vámpírpolitikussá válik majd, akiről mindig is álmodtál. – Nem. – A véfarkasok. Miféle változás?

– Úgy tűnik, néhány hónappal ezelőtt valaki… kihívta Roscoe-t.

– Kihívta?

– A hatalmi utódlásuk nem éppen kifinomult. Hiszen a vérfarkasok a kutyák legközelebbi rokonai. Elég annyi, hogy Roscoe halott.

Nem jegyzem meg, hogy a mi dinasztikus örökölt oligarcháink még primitívebbnek tűnnek, és a kutyákat mindenki szereti.

– Találkoztál vele? Az új Alfával?

– Miután a fiúk épségben visszatértek, találkozót kértem tőle. Meglepetésemre igent mondott.

– Tényleg? – Utálom, hogy érdekel. – És?

– Tudod, kíváncsi voltam. A kegyelem nem mindig a gyengeség jele, de az lehet. – A tekintete hirtelen a távolba réved, egy műalkotásra a keleti falon, egy egyszerű vászonra sötétlilát festettek, hogy emléket állítson az Őszirózsa idején kiontott vérnek. Hasonló alkotásokat lehet látni a legtöbb nyilvános helyen. – És a gyengeség árulást szül, Misery.

– Igazán? – Mindig is úgy gondoltam, hogy az árulás, az csak árulás, de mit tudhatom én?

– Az új alfa nem gyenge. Ellenkezőleg. Ő… – Apám magába réved. – Valami más. Valami új. – A tekintete megállapodik rajtam, vár, türelmesen, és megrázom a fejem, mert el sem tudom képzelni, mi oka lehet arra, hogy mindezt elmondja nekem. Hogy hol jöhetek én a képbe.

Aztán valami bekúszik az agyam hátsó szegletébe.

– Miért említettél esküvőt? – kérdezem anélkül, hogy megpróbálnám elrejteni a gyanakvást a hangomból.

Apám bólint. Azt hiszem, biztosan a megfelelő kérdést tettem fel, főleg, mivel nem válaszol rá.

– Az emberek között nőttél fel, és nem jutott ki neked a vámpír oktatás előnyeiből, úgyhogy talán nem ismered a vérfarkasok és köztünk lévő konfliktus teljes történetét. Igen, évszázadok óta szemben állunk egymással, de történtek kísérletek a párbeszédre. Öt fajközi házasság köttetett köztünk és a vérfarkasok között, és ez idő alatt nem jegyeztek fel határvillongásokat, sem véfarkasok által elkövetett vámpírgyilkosságokat. Az utolsó kétszáz évvel ezelőtt történt, egy tizenöt éves házasság egy vámpír és vérfarkas hitvese között. Amikor a nő meghalt, összehoztak egy újabb frigyet, és az nem végződött jól.

– Az Őszirózsa.

– Az Őszirózsa, igen. – A hatodik esküvői ceremónia vérontásba torkollott, amikor a vérfarkasok megtámadták a vámpírokat, akik több évtizedes béke után kissé túl hiszékenyek lettek, és elkövették azt a hibát, hogy a legtöbben fegyvertelenül állítottak be az esküvőre. A vérfarkasok erőfölénye és a meglepetés ereje miatt vérontásba torkollott, leginkább a miénkbe. Lila egy leheletnyi zölddel. Pont, mint egy őszirózsa. – Nem tudjuk, a vérfarkasok miért döntöttek úgy, hogy ellenünk fordulnak, de amióta a kapcsolatunk menthetetlenül megromlott, valami állandó maradt: szövetségben álltunk az emberekkel, a vérfarkasok pedig nem. Tíz vérfarkas jut minden vámpírra, és száz ember a két fajra együtt. Igen, az emberekből talán hiányoznak a vámpírok képességei, vagy a vérfarkasok sebessége és ereje, de a számok mellettük szólnak. Az, hogy mellettünk álltak… megnyugtató volt. – Apám álla megfeszül. Aztán hosszú idő után ellazul. – Bizonyára belátod, miért aggasztó, hogy Maddie Garcia nem hajlandó találkozni velem. Főleg úgy, hogy viszonylag barátságosan viszonyul a vérfarkasokhoz.

A szemem elkerekedik. Lehet, hogy leléptem az emberek kulturális térképéről, de nem hiszem, hogy a „diplomáciai kapcsolatok a vérfarkasokkal” szerepelne az idei kormányzati bakancslistájukon. Amennyire tudom, soha nem vettek tudomást egymásról, ami nem túl nehéz, mert nincsenek fontos közös határaik.

– Az emberek és a vérfarkasok. Diplomáciai tárgyalásokban.

– Így van.

Szkeptikus maradok.

– Ezt az alfa mondta neked, amikor találkoztatok?

– Nem. Ezt az információt máshogy szereztük. Az alfa más dolgokat mondott.

– Például?

– Tudod, fiatal. Nagyjából korodbeli, és más fából faragták. Talán ugyanolyan vad, mint Roscoe, de a gondolkodása nyitottabb. Hiszi, hogy a régióban lehetséges a béke. Hogy mindhárom faj között szövetségeket kellene létrehozni.

Horkantva felnevetek.

– Sok szerencsét hozzá!

Apám oldalra billenti a fejét, és a tekintetét fürkészve rám szegezi.

– Tudod, miért téged választottalak zálognak? És nem a fivéredet?

Jaj, ne! Ezt a beszélgetést ne!

– Pénzt dobtál fel?

– Nagyon különös gyerek voltál, Misery. Sosem érdekelt, ami körülötted zajlik, bezárkóztál a gondolataidba, nehéz volt megközelíteni. Visszahúzódó voltál. A többi gyerek próbált barátkozni veled, te meg makacsul lógva hagytad őket…

– A többi gyerek tudta, hogy én leszek az, akit el fognak küldeni az emberekhez, és elkezdtek fogatlan árulónak hívni, amint képesek voltak teljes mondatokat összerakni. Vagy elfelejtetted, amikor hétéves voltam, és a te tanácstagjaid gyerekei ellopták a ruháimat, és kilöktek a napra közvetlenül dél előtt? És ugyanazok leköptek és csúfoltak, amikor tíz év után visszatértem, miután az ő zálogjukként szolgáltam, úgyhogy nem… – Lassan kifújom a levegőt, és emlékeztetem magam, hogy minden rendben, jól vagyok. Érinthetetlen vagyok. Huszonöt éves vagyok, ott vannak a hamis emberi személyik a lakásomban, a macskám (kapd be, Serena), a… Oké, valószínűleg most éppen nincs munkám, de hamarosan találok másikat, száz százalékkal kevesebb Pierce-szel. Vannak barátaim… egy barátom. Valószínűleg.

A legfontosabb, hogy megtanítottam magamnak, hogy ne érdekeljen. Semmi.

– Az esküvő, amit említettél. Kié?

Apám összeszorítja az ajkát. Hosszú másodpercek telnek el, míg újra megszólal.

– Amikor egy vérfarkas és egy vámpír egymás előtt áll, nem látnak mást, csak…

– Az Őszirózsát. – Türelmetlenül lepillantok a telefonomra. – Három perc negyvenhét másodperc…

– Egy esküvőt egy vámpír és egy alfa között, aminek békét kellett volna hoznia, de halálba torkollott. A vérfarkasok állatok, és mindig is azok lesznek, de mi a kihalás felé tartunk, és azt kell figyelembe vennünk, ami a legtöbbnek jó. Ha hagyjuk, hogy az emberek és a vérfarkasok olyan szövetséget kössenek, amiből mi kimaradunk, teljesen kiirthatnak minket…

– Te jó isten! – Hirtelen megvilágosodik előttem az eszelős, nevetséges hely, amerre tart, és eltakarom a szememet. – Viccelsz, ugye?

– Misery.

– Nem – nevetek fel. – Te… Apám, nem házasodhatjuk ki magunkat ebből a háborúból. – Nem tudom, miért váltottam lingvára, de ez meglepi őt. És talán ez jó, mert erre van szüksége. Egy pillanatra, hogy átgondolja ezt az őrültséget. – Ki egyezne bele ebbe?

Apám olyan jelentőségteljesen néz rám, hogy tudom. Egyszerűen tudom.

És kitör belőlem a nevetés.

Csak Serenával nevettem hangosan egész életemben, ami azt jelenti, hogy több mint egy hónap eltelt, mióta utoljára megtettem. Az agyam majdnem kihagy, meglepik ezek az újsütetű, titokzatos hangok, amiket a hangszálaim produkálnak.

– Rohadt vért ittál? Mert megháborodtál.

– Azzal bíztak meg, hogy biztosítsam a legtöbbek javát, és a legtöbbek java az, ha a fajunk tovább él. – Úgy tűnik, kissé sérti a reakcióm, de nem tehetek a torkomban bugyogó nevetésről. – Egy munka lenne, Misery. Kompenzációval.

Ez… Úristen, ez vicces. És őrület!

– Nincs olyan jogi tender, ami meggyőzne, hogy… Tíz millió dollár az?

– Nem.

– Nos, kevesebb nem győzne meg arról, hogy hozzámenjek egy vérfarkashoz.

– Anyagilag egy életre rendben leszel. Tudod, hogy a tanács zsebe mély. És nem elvárás, hogy valódi házasság legyen. Csak névleg lennél vele. Egyetlen évig leszel vérfarkasterületen, ami azt üzeni majd, hogy a vámpírok biztonságban lehetnek a vérfarkasokkal…

– Nem lehetnek. – Felpattanok, és a halántékomat masszírozva elindulok. – Miért engem kérdezel? Biztos nem én vagyok az első választásod.

– Nem is – közli kerek perec. Sok hibája van, de az őszinteség hiánya sosem tartozott közéjük. – A második választásunk sem. A tanács egyetért abban, hogy cselekednünk kell, és több tag is felajánlotta a rokonait. Eredetileg Essen tanácsos lánya beleegyezett. De meggondolta magát, és…

– Istenem! – Abbahagyom a járkálást. – Te ezt zálogcserének tekinted.

– Hát persze. Ahogy a vérfarkasok is. Az alfa elküld egy vérfarkast hozzánk. Valakit, aki fontos számára. A nő addig lesz velünk, amíg te vele. Így biztosítva a kölcsönös biztonságot.

Ez elmebaj. Totális elmebaj.

Nagy levegőt veszek, hogy lehiggadjak.

– Hát, én… – Úgy gondolom, hogy minden résztvevőnek elment az esze, bárki is állít be arra az esküvőre, azt le fogják mészárolni, és el sem hiszem, hogy ezt kéred tőlem. – …megtisztelőnek tartom, hogy végül rám gondoltál, de nem. Kösz.

– Misery.

Az asztalhoz sétálok, hogy elvegyem a telefonomat – egy perc tizenhárom másodperc maradt –, és egy röpke pillanatig olyan közel vagyok apámhoz, hogy érzem a vére ritmusát a csontjaimban. Lassú, egyenletes, fájóan ismerős.

A szívverés olyan, mint az ujjlenyomat, egyedi, jellegzetes, így könnyebb megkülönböztetni másokat. Az apámé belevésődött a húsomba a születésem napján, amikor ő tartott először a karjában, ő volt az első, aki gondoskodott rólam, az első, aki ismert.

Aztán lemosott engem a kezeiről.

– Nem – mondom. Neki. Magamnak.

– Roscoe halála lehetőség.

– Roscoe halála gyilkosság volt – jelentem ki tárgyilagosan. – Az követte el, akihez engem hozzáadnál.

– Tudod, hogy idén hány vámpírgyerek született délnyugaton?

– Nem érdekel.

– Kevesebb, mint háromszáz. Ha a vérfarkasok és az emberek egyesítik erőiket, hogy elvegyék tőlünk a földünket, eltörölnek minket. Teljesen. A legtöbbek java…

– …olyan ügy, amiért már áldoztam, és senki sem tanúsít érte sok hálát. – Egyenesen a szemébe nézek. Eltökélten a zsebembe csúsztatom a mobilomat. – Eleget tettem. Van egy életem, és visszatérek hozzá.

– Igazán?

Ahogy elfordulok, félúton megtorpanok.

– Tessék?

– Van életed, Misery? – Rám néz, amikor ezt mondja, jelentőségteljesen, megfontoltan, mintha egy éles fegyvert nyomna egy milliméterrel a nyakamba.

Azt akarom, hogy törődj végre egy rohadt dologgal, Misery, valamivel, ami nem én vagyok.

Elűzöm az emléket, és nagyot nyelek.

– Sok szerencsét, hogy találj valaki mást!

– Úgy érzed, a néped nem lát szívesen. Ez rehabilitálhat téged a szemükben.

Düh cikázik végig a gerincemen.

– Azt hiszem, ezt elnapolom, Apám. Legalábbis addig, míg ők nem rehabilitálják magukat az enyémben. – Néhány lépést hátrálok, vidáman integetek. – Megyek.

– Még nem telt le a tíz percem.

A telefonom éppen ezt a pillanatot választja, hogy pittyegjen.

– Kitűnő időzítés. – Rávillantok egy mosolyt. Ha a tompa szemfogaim zavarják, az ő baja. – Bizton állíthatom, hogy az idő mértéke nem fog változtatni ennek a beszélgetésnek a kimenetelén.

– Misery. – Kérlelő él kúszik a hangjába, ami szinte szórakoztató.

Nagy kár. Olyan szomorú.

– Találkozunk… hét év múlva? Vagy amikor úgy döntesz, hogy a béke kulcsa egy közös vérfarkas-vámpír MLM-rendszer, és megpróbálsz nekem étrendkiegészítőket eladni. De Vaniát kérd meg, hogy otthon vegyen fel, nem akarom átírni az önéletrajzomat. – Megfordulok, hogy megtaláljam az ajtógombot.

– Hét éven belül nem lesz még egy lehetőség, Misery.

A szememet forgatva kinyitom az ajtót.

– Isten veled, Apám!

– Moreland az első alfa, aki…

Becsapom az ajtót, anélkül, hogy először kisétálnék az irodából, és újra apám felé fordulok. A szívem vánszorogva kalapál a mellkasomban.

– Mit mondtál az imént?

Apám feláll az asztaltól, teljesen összezavarodva és talán reménykedve.

– Más vérfarkas alfa nem…

– A név. Mondtál egy nevet. Kicsoda…?

– Moreland? – ismétli.

– A teljes neve… mi a keresztneve?

Apám szeme gyanakodva összeszűkül, de néhány pillanat múlva azt mondja:

– Lowe. Lowe Moreland.

Lenézek a padlóra, ami mintha megremegne. Aztán a mennyezetre. Többször mély lélegzetet veszek, mindegyik lassabb, mint az előző, aztán remegő kezemmel végigszántok a hajamon, bár a karom vagy ötszáz kilónak érződik.

Eltűnődöm, hogy vajon a kék ruha, amit Serena főiskolai diplomaosztóján viseltem, túl hétköznapi lenne-e egy fajközi esküvői ceremóniára. Mert ja.

Azt hiszem, férjhez megyek.

2. FEJEZET

A férfi régen úgy gondolta, minden vámpír szeme ugyanolyan. Ebben talán tévedett.

Jelen

MILYEN SZERENCSÉTLEN, LEHANGOLÓ választás. Melyik szerető szülő döntene úgy, hogy Miserynek[1] nevezi el a gyermekét?

Nem tartom magam érzékenynek. És az ellen sem tiltakozom, ha mások arra céloznak, hogy csalódást jelentek a családom és a fajom számára is. De egy valamit kérek: azt a szart tartsák tőlem távol.

És mégis itt vagyok. Davenport kormányzóval. A könyökömre támaszkodok az erkélykorláton, ami az udvarra néz, ahol az előbb férjhez mentem. Visszafojtok egy mosolyt, aztán elmagyarázom:

– A tanács.

– Tessék?

Az embereknél mindig nehéz megállapítani a kábultság mértékét, de eléggé biztos vagyok benne, hogy a kormányzó nem részeg.

– Azt kérdezte, ki adta a nevemet. A Vámpírtanács volt.

– Nem a szülei?

A fejemet rázom.

– Nem így működik.

– Á! Vannak… mágikus rituálék? Áldozati oltárok? Látók?

Annyira önzően emberi feltételezés, hogy minden, ami más, azt be kell burkolni természetfelettivel és misztikummal. Ápolgatják a mítoszaikat és legendáikat, amelyekben a vámpírok és a vérfarkasok mágikus, bölcs lények, akik képesek átkot szórni és rejtélyes cselekedeteket véghezvinni. Azt hiszik, képesek vagyunk a jövőbe látni, repülni, láthatatlanná válni. Mivel mások vagyunk, mint ők, a létezésünket biztosan túlvilági erők irányítják, és nem egyszerűen – hozzájuk hasonlóan – a biológia.

És talán néhány termodinamikai törvény.

Serena is ilyen volt, amikor megismertem.

– Szóval a feszületek megégetnek téged? – kérdezte, amikor már együtt laktunk pár hete, és miután nem tudtam meggyőzni, hogy a viszkózus, piros folyadék, amit a hűtőmben tartok, az paradicsomlé.

– Csak ha nagyon forrók.

– De a fokhagymát utáljátok?

Vállat vontam.

– Úgy általában nem eszünk ételt, úgyhogy biztosan…

– És hány embert öltél meg?

– Zérót – válaszoltam meghökkenve. – Te hány embert öltél meg?

– Hé, én ember vagyok!

– Az emberek folyton ölnek.

– Ja, de indirekt módon. Úgy, hogy túlságosan megdrágítják az egészségbiztosítást, vagy makacsul ellenzik a fegyvertartás szabályozását. Ti kiszívjátok mások vérét, hogy életben maradjatok?

Felhorkantam.

– Egyenesen valakiből inni undorító, és soha, senki nem csinálja. – Kicsit hazudtam, de akkor nem tudtam pontosan, hogy miért. Csak annyit tudtam, hogy néhány évvel korábban Owennel besétáltunk a könyvtárba, és ott találtuk apánkat Selamio tanácsosnő nyakára tapadva. Owen, aki inkább koraérett volt, mint a társadalom kitaszítottja, eltakarta a szememet a kezével, és azt mondta, hogy ez a trauma megakasztja a növekedésünket. De az okát soha nem magyarázta el. – És ott vannak a vérbankok is. Hogy ne kelljen bántanunk az embereket. – Eltűnődtem, vajon több köze van-e ahhoz, hogy valaki meggyilkolása csomó kimerítő melóval járna, hisz ott a vergődés, a hulla elásása, és az, hogy az emberi rendőrség beállíthat fényes nappal, amikor mi csak arra vágyunk, hogy bemásszunk egy sötét helyre.

– És mi van a meghívás dologgal?

– A mivel?

– Be kell téged hívni egy szobába, igaz? – A fejemet ráztam, és utáltam, hogy csalódottnak tűnik. Vicces volt, közvetlen és kicsit fura, ami egyszerre tette őt menővé és megközelíthetővé. Tíz éves voltam, és máris jobban kedveltem őt, mint bárkit egész életemben. – Legalább a gondolataimban tudsz olvasni? Mire gondolok?

– Izé… – vakartam meg az orromat. – Arra a könyvre, amit szeretsz. A boszorkányosra?

– Ez nem ér! Mindig arra a könyvre gondolok. Melyik számra gondolok?

– A… hetesre?

Levegő után kapkodott.

– Misery!

– Eltaláltam? – A rohadt életbe!

– Nem! A háromszázötvenhatra gondoltam. Mi hazugság még?

A helyzet az, hogy az emberek, a vérfarkasok és a vámpírok talán külön fajok, de közeli rokonságban állunk. Ami megkülönböztet minket, annak kevesebb köze van az okkult dolgokhoz, és több az évezredek alatti spontán genetikai mutációkhoz. És persze az értékekhez, amik válaszul kifejlődtek bennünk. Egy purinbázis elvesztése itt, egy hidrogénatom átrendeződése ott, és tádám, a vámpírok kizárólag vérrel táplálkoznak, elgyengíti őket a nap, és állandóan a kihalás szélén állnak. A vérfarkasok gyorsabbak, erősebbek, (feltételezem) szőrösebbek, és imádják az erőszakot. De egyikünk sem tudja előkapni a varázspálcáját, hogy feltegyen egy harminc kilós bőröndöt a rakás tetejére, vagy előre kitalálni a lottószámokat… vagy denevérré változni.

Legalábbis a vámpírok nem. A vérfarkasokról nem tudok eleget ahhoz, hogy a nevükben megsértődjek.

– Nincsenek névadási rituálék – mondom a kormányzónak. – Csak egy minden lében kanál tanács. Senki sem akar öt Madisont egy osztályban. – Szünetet tartok. – Ráadásul találónak tűnt, hiszen