Hínáros tenger

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Rájuk fújt az Isten

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A sánta bölény

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A fényoszlop és más elbeszélések

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Rónaszegi Miklós

Hínáros tenger

Kolumbusz első útjának regénye

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest, 1959
Kass János rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1959
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2024

ISBN 979-8-9902799-8-8

www.ronaszegimiklos.com

Máglyák

1.

Kilobbant végre az utolsó máglya. Csak fanyar illat és szép fehér hamu lebegett füst gyanánt a légben. A meleg alkonyi szellő emelte magasba az üszkös gerendák és a szétomlott tetemek hamuját. Most, íme, füstölögni látszott ismét valamennyi helye a tűznek. Majd szétterült a lebegő hamu, finom lepellé változott, és lassan elült a széllel együtt. Betemette a gyász omlékony halmait.

Csendes és kihalt volt a tér, noha alig egy órája, hogy a nap alkonyra fordult. Elvonultak a dominikánusok zsolozsmázó csoportjai, a siránkozó rokonság, szétszéledt a megszeppent tömeg. A Plaza Mayor, a főtér, mely máskor zsivajgástól hangos, most olyan volt, mint a temető.

Egy-két magányos kutya szaladt át rajta, behúzott farokkal, oldalazva, és eszeveszetten tovairamodott, ha mozgást észlelt e különös, tömjénszagú helyen.

Valóban, mozgott a tér. A vesztőhelyek még összeomolva is éltek, mintha a kivégzettek egy-egy görcsös vonaglással e földi világba akarnának visszatérni. A lángok néhol erőtlenül hamvasztották el a farakást, amely most megroppan, összeomlik, és a tetem, ha még nem hullott porrá, lassan lecsúszik a földre.

A hamu felkavarodik, majd megint csend és nyugalom honol a téren.

Eretnekek égtek itt nem is olyan régen. Két hosszú sorban álltak a máglyák. Huszonhat összesen. De volt olyan oszlop, amelyre két hitehagyottat kötöztek. A nagyobb bűnösök vagy az előkelőbbek egyedül kínlódtak a halállal. Sok elfelejtett ember is meghalt a mai napon. Mert ki tudja már, hogy miért volt bűnös Azarias Ginello? Igaz, egy időben együtt emlegették e kitért, majd eretnekké lett rabbi nevét Pedro Arbues de Epiláéval, Zaragoza kanonokjáéval. Mondták, megcsókolta a tőrt, úgy adta át ama bizonyos Juan de Esperandónak, hogy gyilkolná meg vele az inkvizítort. A zaragozai gazdag eretnekek összeesküvését leleplezték, Azarias Ginellót a bűnösök közül utoljára büntették. Hat éve már mindennap várhatta a megváltó halált.

Ma végre bekövetkezett.

Az a test, amely megmaradt, és az összeomlott máglyáról a földre csúszott, Alonso Enriquezé volt. Kezét most is félig nyitott tenyérrel maga elé tartja, mint tette életében, amikor hevesen magyarázott valamit. Márpedig ő heves és eszes vitázó volt. Borzasztó eretnek. A szentírás tanaival merészkedett vitába szállni, és kérte, követelte a szentatyáktól, hallgassák meg nyilvánosan, miként is vélekedik ő Krisztus urunk hitéről. Két alkalommal meg is hallgatták, de az igazán nagy vita egyre halasztódott, és most már végképpen elmaradt.

Eltűnt a nap az égről, sugarai csak a felhőket festették rőtvörösre. Úgy látszott, senki sincs a téren, amelyre nagy, fekete árnyékot vetett a hatalmas székesegyház. Talán csak e halottak társalognak elmúló önmagukkal. De mégsem. A templom kőfalához támaszkodva és megbújva a gótikus ívek gyámfala mögé, egy ember állt mozdulatlanul.

Rodrigo da Triana volt, a matador.

Várt valakire. Már jó ideje. Azóta, hogy kilobbant itt az utolsó láng is, de még nem hamvadtak el a parazsak.

Azóta nézte üveges tekintettel a máglyák sorát, s különösen azt, amely éppen előtte volt. Azon múlt ki az élők sorából a sápadt Girolama, señor Alvareznek, a bikaviadalok rendezőjének egyetlen leánya. Girolama szép volt, okos és bájos, Rodrigo sajnálta őt, mint mindenki, aki ismerte a lányt.

Most már az enyészeté, maroknyi hamu, semmi több.

– Vége mindennek! – mormogta maga elé Rodrigo, és nagyot sóhajtott.

Igen. Vége itt mindennek. Ezt mondta ma hajnalban is, amikor a kiszáradt Tormes partján hiába várta a bikacsordát.

– Nem lesz itt az idén viadal.

Társa, Antonio bólintott. Aztán még egyszer végigtekintve a Huerta falvába vezető országúton, befelé vették útjukat a városba, egyenesen Señor Alvarez házához.

Zűrzavaros jajvészékelés fogadta őket.

– A lányom! A lányom! kiáltozta señora Maria, Alvarez úr hitvese, és kezét tördelve rohant az érkezők felé. Mentsék meg, úgymond, a lányát, hiszen ügyes, kardforgató emberek ők ketten. Mit vétett Girolama? Maga volt az ártatlanság és az áhítat. Hiszen már az is borzasztó, hogy hetek óta a San Estéban-kolostor pincéjében tartják.

Rodrigo nem nagyon figyelt a szavakra. Tudta, hogy ma fogják megégetni Girolamát, señor Alvarez leányát, s hogy előbb-utóbb megégetik, tudta azt régen mindenki.

Señor Alvarezt kereste a szemével, és amikor meglátta, eléje lépett.

– Uram, kegyelmed meghagyta, hogy várjuk a bikákat – kezdte, de a kövér, potrohos assentista a szavába vágott:

– Nem, nem, fiam, ma nem lesz viadal.

Az asszony pedig csak folytatta a jajveszékelést.

– Azért hal meg a lányom, mert tiszta inget váltott szombaton? Csak ezért?! Csak ezért?!

Rodrigo da Triana elsősorban a viadal miatt jött, ezért most Antonióval együtt félszegen és türelmetlenül várta a szülői kétségbeesés elmúltát. Señor Alvarez észrevette, hogy csak illendőségből hallgatnak.

– Aki elhagyja az anyaszentegyházat kiabálta, és sötétpirosra gyúlt az arca –, annak bűnhődnie kell! S ha százszor a lányom… A szentatyák tudják, mit cselekszenek! – legyintett.

– Ej, Rodrigo, elmaradnak a viadalok!

– Elmaradnak a viadalok – ismételte most halkan, a szürkületi félhomályban Rodrigo da Triana, a matador. – Elmaradnak végleg az idén, pedig még csak tavasz van. Ilyenkor a legtüzesebbek az állatok, ilyenkor volna ideje a virtusnak.

– Vajon miért? – kérdezte ma reggel Antoniótól, aki ügyes picador volt, egyszer kendőt kapott Girolamától viadal után.

– A lánya miatt – felelt Antonio, és fátyolos lett a szeme.

Sajnálta, mert talán szerette Girolamát.

Rodrigo karon fogta, hátba veregette.

– Ne búsulj már! Fejemet teszem rá, hogy señor Alvareznek nincs egyetlen sueldo sem a zsebében. Azért maradnak el a viadalok.

– Hová tette a pénzét?

Ezt is megtudták hamarosan señora Dolores vendégfogadójában, ahová narancslevet mentek inni, mert rekkenő volt a hőség délfelé. A cimborák egy sarokasztalnál szorongtak. Óriási volt a forgalom, egyre-másra jöttek a hintók, hozták az előkelő uraságokat és a kedveseiket.

– A las pies V. señora* – köszöntek a belépők, de señora Dolores csak futtában válaszolt nekik valami udvarias köszönésfélét, máris az újonnan érkezőkhöz fordult.

– Az emeleti szobáim mind a térre néznek, és az urak szeretik a látványosságot – magyarázta később.

A fogadó terme valóban zsúfolásig tömve volt. Díszes ruhájú szolgák jöttek szobát foglalni uruk számára, egy-egy előkelő lovag érkezett, vidám kacagás, öblös nevetés hallattszott a fenti szobákból, miközben odakint egyhangú ütemben kalapálták a léckordont a máglyák körül.

– Elmaradnak a viadalok. A matador szemébe húzta széles karimájú kalapját.

A többiek már tudták az okát.

– Nincs pénze Alvareznek. Mindenét felajánlotta a dominikánák új temploma számára. Az apácák megköszönték, és megígérték, hogy imádkozni fognak a lánya lelki üdvéért.

– Haha! – nevetett egy alacsony, kerek fejű emberke.

Bort rendeltek, mert mostanában az jött szokásba, hogy az égetések előtt bort kell inni, és a fapoharakat a meghaltak lelki üdvére emelni. Borral áhítatosabb a lélek, jobban megrendíti a szertartás. Ittak, aztán váratlanul így szólt Juan, De Saldana kanonok borbélya:

– A genovai miatt történik minden.

Rodrigo de Triana hirtelen felkapta a fejét. Szeme megakadt egy hajlott hátú, nyurga alakon, aki az emeleti szobákból jött, leszaladt a falépcsőn, ügyesen forgolódva sietett az asztalok és az álldogálók között, kilépett az ajtón, és eltűnt a fel-alá hullámzó tömegben. A matador összehúzta szemöldökét, lányosan puha vonalú, barna arcán a felindulás jelei mutatkoztak. Már-már felugrott ültő helyéből, de aztán visszaereszkedett a padra, és vontatottan, bizonytalanul folytatta Juan borbély megkezdett gondolatát:

– A genovai is azt hiheti már, miatta, történik minden. Pedig máshol is égetnek, nemcsak Salamancában. Tavalyelőtt a kétéves bikát is le kellett szúrnunk, annyi viadalt rendeztettek, a nép mégis a kollégium előtt álldogált, és leste a vita híreit. Tavaly a pestis miatt többször is elnapolták a genovai ügyét: nem is volt már pestis errefelé. Idén ismét a genovai miatt történne minden? Elmarad a corrida, és elmarad a döntés is. Összegyűjtöttek most minden eretneket. Maga Tomas de Torquemada is eljött. A főinkvizítor. Aztán hozzátette: – Nemcsak a genovainak, nekem is befellegzett.

– Mihez kezdjünk? – kérdezte Antonio. Azt mondom, menjünk ki a bikákhoz. Egyszer majd csak szükség lesz ránk. Akkor señor Alvarez értünk üzen.

Rodrigo tiltakozva emelte fel a kezét.

– Marhapásztor nem leszek. Vagyok olyan espada, hogy bikaölésben felvegyem a versenyt magával Ferdinánd királlyal is. Nem félek semmitől, megmondom én, hogy nagy szégyen León tartományra, amiért elhagyja a torost. Bikákkal küzdött itt már Herkules is, meg van írva a könyvekben!

Hozzálépett Señora Dolores, és csendes hangján nyugtatta:

– Ne bánkódj Rodrigo, fogják itt még kiabálni a gyerekek: los toros, los toros! Igyál! És maradj még! Mindjárt kezdődik.

A figyelem akkor valóban elfordult tőle, senki sem törődött az ő nagy gondjával, hanem kifelé tódultak a térre, ahol már felzendült a barátok kórusa, és megkezdődött az autodafé.

Ő nem ment ki a többiekkel. A bor a fejébe szállt, melege volt, a veríték gyöngyözve csorgott végig az arcán.

– Csak egyszer, csak még egyszer a királynő elé kerülhetnék! – suttogta.

Majd másfelé csapott a gondolata. A hajlott hátú, keszeg férfi jutott eszébe, akire az előbb felfigyelt. Hát ő az. Folytatja, úgy látszik, a régi mesterséget. Ugyan mi másért volna itt a fogadóban? Megszáll valamelyik szobában, és a falra tapasztja a fülét. A szomszédai vidám, borozgatós emberek, akik nem tesznek féket a nyelvükre…

Mihez kezdjen? Menjen vajon délnek? Toledóba, Madridba? Úgy hírlik, megcsappant most mindenfelé a corridák száma. Ha látnák, hogy az idegen tehetséges, ügyes matador, csakhamar kést kapna a bordái közé.

Márpedig ő nem tagadhatja meg önmagát. Rodrigo da Triana az arénákban nőtt fel. Tizenhárom éves sem volt, és egyetlen döféssel végzett a legvadabb bikával is. Háromszor szerepelt a legkatolikusabb királynő, Izabella őfelsége előtt, és mindannyiszor színes selyemszalagot kapott kitüntetése jeléül. Sőt egy alkalommal ezer maravédit is, amelyből, úgy mondják, lehetett volna valamit kezdeni, de ő elmulatta még azon a napon.

A királynővel kell találkoznia mindenáron. Különben vége mindennek.

Pénzt dobott az asztalra – utolsó pénzét –, és kilépett a térre. Nagy, fekete füstcsomók gomolyogtak már a székesegyház tornya magasságáig, és éppen akkor süvöltött fel élesen és elnyújtottan, mint panaszos ének, az első jajgatás. A Torre del Clavero irányába tartott sietős léptekkel, mert az ösztöne azt súgta, ott találkozik majd ismét a régi ismerőssel, vagy ha úgy tetszik, a régi haragossal.

„Zaragozában fordult minden a visszájára – töprengett.

– Boldogságos Szűzanyám, ha valaha kiderülne, hogy Arbues kanonokot, Aragónia inkvizítorát Rodrigo da Triana tőrével szúrták le! Azzal a tőrrel, amellyel ő aznap három koszos bikát döfött meg! De hát annak már hat éve.”

Előbb-utóbb úgyis találkozniuk kellett volna. Hiszen oly kicsi a világ. Lám, Zaragoza és Salamanca között jó száz legua a távolság, ma mégis összehozta őket a sors.

Miközben a szűk sikátorokon arrafelé tartott, ahol az inkvizítorok palotái álltak, elhatározta, hogy annyi év után mégis megszólítja azt az embert, akit pedig soha életében látni sem akart.

Csak ő segíthet. Ismeri az érsek urakat, Diego de Dezát, Talaverát, talán még a királynőt is. De ha őt nem, a királyt biztosan.

Az espada, miközben gondolatban sorra vette a nap eseményeit, türelmesen várt a hűvösödő estében, a kihunyt máglyák előtt.

Amikor señora Dolores fogadójából kilépett, és a Torre del Clavero felé vette útját, valóban jól számított. A zaragozai besúgó ott állt nem messze a genovai térképész házától, és elmerülten beszélgetett egy díszes ruhájú hidalgóval. A nemes látszólag mentegetőzött valamiért a hajlott hátú előtt, aki végül is karon fogta, és nagy kerülővel – Rodrigo mindenütt a nyomukban járt – a székesegyházhoz vezette. Beléptek egy oldalajtón, amely hosszú időre becsukódott utánuk.

Már széledt a tömeg, amikor a díszes ruhájú megjelent. Egymagában.

A matador sokáig követte a szemével, míg el nem tűnt egy utcafordulóban.

Aztán várt még sokáig. Egyre keserűbb szívvel és egyre forrongóbb indulatokkal eltelve.

Gondolatban megint az arénában járt, újra és újra lejátszotta magában életének emlékezetes, szép viadalait. Mind keserűbben emlékezett vissza señor Alvarez szavaira:

– Ej, Rodrigo, elmaradnak a viadalok!

Fülébe csengett a borbély Juan szava is:

– A genovai miatt van minden.

De sehogyan sem tudta most végiggondolni a sort, miért is a genovai az oka mindennek. Aztán már nem is törődött vele, hiszen a legfőbb baj a viadalok körül van.

A templom kis ajtaja csendesen feltárult, és kilépett a térre a besúgó.

Hajlott hátú, sovány alakjának csak árnyképét látta a közelgő este félhomályában. Most köpeny volt a vállán, talán az éjszakai hűvösségtől óvta magát. Nesztelen léptekkel sietett a máglyákig, és megállt az első sor előtt. Hosszasan nézett maga elé. A matador utána osont, de nem merte megzavarni. Hallgatagon megállt mögötte.

A besúgó csendesen mormogott valamit a foga között. Beszéde érthetetlen volt, csendes kuncogásba olvadt. Aztán lehajolt, s mintha keresne valamit a kihunyt máglya tövében, gondosan megszemlélte a szertehullott fahasábokat. Később továbblépett, cipője orrával megbökdöste Alonso Enriquez földre csúszott holttestét, és nagyon sokáig, fejcsóválva kutatgatott Girolama máglyája körül, mert nem talált fekete hamunál többet a leány teteméből.

– Sancho! Sancho Ruiz! – suttogott a matador.

Sancho Ruiz rémülten fordult hátra.

– Ki vagy, és mit akarsz?

– Én vagyok, Rodrigo. Rodrigo da Triana, az espada.

– Te vagy az? – A besúgónak remegett a hangja. – Nem ismerlek…, de… hallottam már rólad.

Rodrigo egészen közel lépett hozzá, és megragadta a karját.

– Ismersz is Sancho, ne tagadd! Még Zaragozából.

– Ismerlek. Persze hogy ismerlek, Rodrigo. Most is ittál… Szeretsz inni, emlékszem. Mit akarsz hát tőlem ilyen szokatlan időben? Semmi dolgom veled.

– Ne hadarj! – vágott közbe a matador. – Elkábítod az embert, mint az asszonyok.

Sancho Ruiz igyekezett kivonni karját a matador keze szorításából.

– Engedj, Rodrigo! Ha kiáltok, véged…

Rodrigo da Triana szeme nagyot villant.

– Előbb lesz véged, mielőtt kiáltanál! – Megrázta a fejét. – Hagyjuk ezt, Sancho. A számadásra lesz később is időnk. Lásd, megalázkodom előtted, vártam is rád, és megszólítottalak. Segíts rajtam, Sancho, csak te segíthetsz, hiszen volt idő, amikor barátomnak vallottad magad…

Sancho Ruiz hallgatott. Lassan megindultak a térről kivezető utcák egyikén. Az utca sötétbe burkolózott, az ablakokból nem szűrődött ki a mécses fénye, mert sehol sem gyújtottak világot. Szombat volt, és senki sem akart eretnekség gyanújába keveredni.

Az espada körülményesen magyarázott, mert még most is vívódott önmagával. Bántotta a zaragozai napok emléke, és az, hogy akkor tett fogadalmát, íme, most feladja. Szóba áll ezzel a gyűlöletes emberrel, sőt a segítségét kéri. Talán még a barátságát is? Legszívesebben otthagyta volna az első szó után, de már nem volt rá képes.

– Lásd, Sancho, én nem tagadom, hogy megvetlek. Te is ott voltál, amikor Azarias mester átnyújtotta a tőrt Esperandónak. Ha tudtad, hogy meg akarják ölni Arbues atyát, te is bűnös vagy. Mégsem bűnhődtél. De hát én láttam, hogyan szögezték a kapura Esperando kezét a Santa Hermandad katonái, és akkor meggyűlöltelek, amiért elárultad őket. És ne hidd, hogy most hozzád fordulnék, ha éheznék, vagy rosszul menne a sorom. Mert volt már úgy, hogy señor Alvarez és őt megelőzően a megboldogult señor Gonzalez viadalról viadalra nem adott egy maravédit sem. De az más volt. Ha pénz nem is volt, voltak bikák, és voltak viadalok. De most, most mihez kezdjek?

A besúgó felkapta a fejét.

Rodrigo folytatta:

– Én nem félek a bábjátékosoktól, a csepűrágóktól, a szemfényvesztőktől, az aranycsinálóktól, az orvosoktól. De mióta a szentatyák áttért zsidókat égetnek a téren, vége mindennek. A nép odatódul, hiszen még bűnbocsánatot is kap, aki végignézi az autodafét.

– Ostoba vagy, Rodrigo! – vágott közbe a másik. – Ha a tömeg nem a térre menne, elmenne talán a kollégiumhoz. Vége már a viadaloknak…

– Ezt mondta ma reggel señor Alvarez is. Most mihez kezdjek? Én az arénákban nőttem fel, és túl vagyok azon, hogy szolgának álljak, vagy inaskodjam valamely mesternél. Délen még számtalan a bikaviadal, de ott bizonyára nem szívesen látnak.

Sancho Ruiz vállat vont.

– Mit akarsz hát? Én rendezzek a kedvedért corridát? Menj el katonának, vagy szegődj a hajókra. Bánom is én!

A matador egy ideig komoran hallgatott.

– Szépen kérlek, Sancho Ruiz de Sagunto, kérlek, noha éppen elég van a számládon, hogy követelhetnék is. De hát bajban vagyok, igen nagy bajban. Te ismered jól a szentatyákat, azokat is, akik az udvarban járatosak. Szeretnék én a királynő elé kerülni. Ismer engem, háromszor is megajándékozott egy-egy szalaggal a viadalok után. De hát erre ne hivatkozz, mert bizony elhagytam valahol azokat a szalagokat, pedig most jól jönnének, nem kellene hozzád fordulnom a segítségért.

Sokáig szótlanul lépkedtek egymás mellett. Az utcákon végig nagyot kanyarodtak, és ismét a Plaza Mayorra jutottak, ahol csendes gitárszó hallatszott señora Dolores fogadójából.

– Mindenkinek áldozatot kell hoznia a hitért – kezdte vontatottan Sancho Ruiz.

– Én is hoztam áldozatot, még Zaragozában. De hát arról neked hiába mesélnék, téged megzavart a gyűlölet vagy most a félelem, vagy tudom is én, mi. Legkatolikusabb királyaink a pogány mórok ellen háborúznak, a magadfajtának bizony az ő seregükben volna a helye. A neofiták minduntalan elhagyják Krisztus urunk hitét, s talán a mórokkal tartanának ismét, mint annak előtte… Te a viadalok után siránkozol, amikor ebben a városban megbúvik és ágál egy olyan ember, aki azt tartja, hogy a Föld gömbölyű – itt felemelte a hangját –, és ez arra is képes volna, hogy hajókat indítson el a biztos pusztulásba. Lásd, a genovaira ma sem tudjuk rábizonyítani, hogy eretnek. Kisiklik a kezünk közül, mint a kígyó, minden salamancainál ájtatosabb. Señor Alvarez megértette, hogy az egyház ügye most mindennél előbbre való. Ő a lányát is feláldozta, s te kétségbeesel. Gyónd meg mihamarabb kicsinyhitűségedet, mert aki bűnt bűnre halmoz, előbb-utóbb az eretnekség hálójába kerül, Pedig kár volna érted, hiszen régi keresztény vagy, úgy tudom, apád is, anyád is az volt.

Megálltak, pár lépésnyire a fogadó kapujától. Az espada arcára torz árkokat rajzolt a düh.

– Igen, igen. Régi keresztény vagyok – mondta –, és nem is gazdag… Tőlem nincs mit elkobozni.

– Rodrigo!

– Felelj inkább arra, Sancho, amit kértem tőled!

A besúgó előrement a kapuig.

Onnan szólt vissza:

– Azt kérted, segítselek Torquemada atyához?

– A királynőhöz.

– … és azt is mondtad, hogy a számadásra lesz később is időnk?

– Segíts királynő elé!

Sancho Ruiz felemelte a kezét, némán elköszönt.

– Menj és imádkozz, Rodrigo, mert a számadás közeleg. Ostoba szamár vagy. Úgy beszélsz velem, mint aki nem tudja, kivel áll szemben. Én már nem vagyok a régi. Nem ám!

– Sancho Ruiz, verjen meg az Isten! Végighallgattál, csak hogy kinevess!

– Imádkozz a lelkedért! – vetette oda a hajlott hátú. Felemelte a kopogtatót, és egyet koppantott señora Dolores vendégfogadójának kapuján.

Tíz lépésről ekkor vágta hátába Rodrigo a kését, és Sancho Ruiz jaj nélkül összerogyott.

2.

– Az Atyának és Fiúnak és Szentlélek Istennek nevében, ámen.

A templomokban delet harangoztak. A genovai lekapta, fejéről a bársonybarettot, és széles mozdulattal keresztet vetett. Aztán újra az egyetem kettős kapujához fordult, és erőteljesen, de türelmes ábrázattal megrázta a kopogtatót. Az épület homlokzatáról faragott címerek, dús kőcsipkék tömkelegéből tudós apáturak mellszobrai néztek le rá. Mintha valamennyi a fejét csóválná, hogy van mersze délidőben kopogtatni az univerzitás kapuján, amikor pedig ebéd utáni miséjükön vannak a diákok, a tisztelendő professzorok meg alszanak, és bizonyára a kapus sincs a helyén. Hiszen ma ünnep van egyébként is. A háromnapos autodafé második napja. A székesegyházon túl, a térről elhordták már a tegnapi salakot, és rakják a friss gerendákat.

S íme, a genovai. Mintha tudomást sem venne arról, hogy mindez talán őmiatta történik. Hogy elterelődjék végre a kóbor hidalgók, a borbélyok, a mosónők, a picadorok, a vízárusok és még ki tudja, miféle népségek figyelme róla. Őmiatta történik mindez. Így suttogják ezt egész Salamancában.

A genovai nagyot sóhajtott. Miatta már oly sok minden, őérte még semmi sem történt.

Megrántotta ismét a díszes veretű bronzkopogtatót. Végre kinyílt a kicsiny kémlelőablak.

– Ki vagy, és mit akarsz? – kérdezte a kapus páter.

– Cristóbal Colón kér bebocsátást.

Odabent megcsikordult a retesz.

– Szokatlan időben jöttél, señor Cristóbal.

– Szokatlan időben találom zárva a kaput – volt a felelet. – Elhoztam a térképeket.

A páter felkísérte az emeletre, egészen a direktórium ajtajáig.

– Későbbre vártak, señor Cristóbal – súgta a fülébe, amikor már az ajtó előtt álltak. Mosolygott. Biztatóan és cinkosan. – Jó, hogy mégis eljöttél. Azt hiszem, dönteni akarnak az ügyedben. – Aztán öreges félénkséggel még hozzátette: – Hanem van odabenn valaki, akinek nem fogsz örvendeni…

Kezet mellére téve, kissé meghajtotta magát, és elcsoszogott.

Cristóbal Colón, a „genovai”, pedig lenyomta a direktórium kilincsét, és széles mozdulattal kitárva az ajtót, belépett a terembe.

A hosszú asztal mellől ismerős arcok tekintettek rá. Ó, igen, ismeri régóta, közel öt éve már e dominikánus atyákat, az egyetem professzorait. Itt jobboldalt ez a keszeg, ábrándos képű férfi Pascual de Aranda, a fizikus, aki Apolonius mesterrel, a híres matematikussal együtt a geográfusok oktatója; amott az a pisze orrú, kék szemű pap Villa Sandino, az egyházi jog tudora; vele szemben Pierre Pontea, a polgári jog ismerője, aki a sokéves viták alatt mindig csak azt firtatta, egyáltalán előállhat-e a tervével Cristóbal Colón, az idegenből idevetődött hajós. Aztán még sokan mások, jobbára kopasz fejek és kövér arcok, akik között kevés az olyan sörtehajú, markáns képű ember, mint Juan Scriba, a matematikus:

Cristóbal Colón pártfogóját, Diego de Dezát kereste szemével, de nem találta.

Ellenben az asztal végén meglátta Tomas de Torquemadát, Kasztília, León, Aragónia, Valencia és Katalónia tartományok főinkvizítorát. Az agg főpappal öt esztendővel ezelőtt, a Baza síkságán tartott ünnepségen találkozott. Akkor ő, Cristóbal Colón, a királynőhöz intézte könyörgő szavait, de szemét egyetlen percre sem tudta levenni a félelmetes Torquemadáról. A főinkvizítor azóta mit sem változott. Mélyen ülő, sötét pillájú szeme most is mereven, szinte rezzenéstelenül néz a világba…

Azt mesélik, hogy húst soha nem eszik, és csupasz fapadon alszik.

A genovai megvárta, míg köszönésére elhangzik az utolsó kényszeredett mormogás is. Aztán előnyújtotta a hóna alatt szorongatott papirostekercset.

– Bocsánatot kérek, amiért megzavartam a szent gyülekezetet. Elhoztam a térképeket.

Pascual de Aranda átvette a rajzokat.

– Ilyen hamar elkészült velük, señor Cristóbal? – A professzor csodálkozva tágra nyitotta a szemét. – Nem voltak sürgősek ezek a munkák. Persze, pénzre van szüksége…

– Nékem öröm minden perc, amelyben tervemmel foglalkozhatom. A térképrajzolást nemcsak azért űzöm, mert felséges királynőnk kegyelméből ezzel is szaporíthatom adományait. E térképek egyike Martin Behaimnak, a neves térképésznek adott vázlatom kidolgozása. Ő, remélem, azóta ugyancsak elkészítette a végleges kartont. Rajta van Cipangu és a Nagy Kán országa is, ahová a velencei Marco Polo eljutott.

Elhallgatott. Körülnézett az asztalnál ülőkön, majd hozzátette:

– Oda juthatnék el én is, de nem szárazföldi, hanem a rövidebb, tengeri úton.

A térkép, amelyet Cristóbal Colón kéretlenül rajzolt, kézről kézre járt. Torquemada hosszasan vizsgálgatta.

– Columbus, Columbus – olvasta hangosan Cristóbal Colón latinul írt nevét a karton alján. A hangja olyan mély volt és fátyolos, hogy az ember szinte rezzenni érezte a levegőt. Bántotta a fülét. – Christophorus Columbus. Kegyelmed rokona ama Colón családnak, amely ellen most Sevillában eljárás folyik?

– Spanyolországban nincsen rokonom.

– Egy fia azonban a palosi La Rábida-kolostorban tartózkodik.

– Igen.

– Mikor látta utoljára?

– Három esztendővel ezelőtt. A jámbor Marchena atya biztosított róla, hogy jó kezekben hagytam a fiamat. Remélem – nyomta meg a szót –, hogy ha kegyelmetek hozzájárulnak nagy tervemhez, ismét meglátogathatom gyermekemet.

Cristóbal Colón, latinos nevén Christophorus Columbus itt elhallgatott, és vegyes érzelmekkel eltelve fürkészte az asztalfőn ülő főpap arcát. Miért kérdezte az a sevillai Colónokat? Vajon miért említette Diegót, az ő kisfiát? Választ azonban nem kapott, mert nyílt az ajtó, és az öreg kapus páter bukott be rajta:

– Reverendissime… Jöjjön át valaki Señora Dolores fogadójába. Azt üzenik, hogy Sancho testvér igen rosszul van:

– Mi történt vele?

– Tegnap este megkéselték.

Csak egyvalaki maradt ülve. Tomas de Torquemada.

– Vigyétek áldásomat a derék fiatalembernek. S most hagyjatok magamra señor Cristóballal. Rövid beszédem volna hozzá.

A barátok összekulcsolták kezüket a fehér skapuláré alatt, és szótlanul kivonultak a teremből.

Ők ketten magukra maradtak, és bizalmatlanul fürkészték egymás tekintetét. Kolumbusz most már tudta, hogy Torquemada nem az autodafékra érkezett Salamancába, ámbár a mára meghirdetett nagy vita sem az autodafék miatt marad el.

Valami történt?… Talán már el is dőlt a nagy terv sorsa, vita, bizonygatás és érvelés nélkül? Bizonyára nem az ő javára dőlt el, mert akkor nem Torquemada beszélne vele. Éppen Torquemada, a keresztény Spanyolország leghírhedtebb embere. Talán sikerült bebizonyítani, hogy ő, Cristóbal Colón mégiscsak eretnek tanokat hirdet? Talán éppen a pápa lépett közbe, vagy a királynő vonta meg szeszélyből a támogatást? Amíg ő itt, Salamancában a professzorokkal vitázott, már el is indult és vissza is tért egy hajó?…

Gyorsan növekedett benne a félelem és a kudarc előérzete. S ahogy a közéjük ereszkedett nagy csendben egyre sűrűbb ütemben behallatszott a Plaza Mayoron dolgozó ácsok kopácsolása, Kolumbusz Kristóf lelkében úgy omlottak össze a reménykedések.

Milyen kishitű is az ember, ha nagyra tör!

De hát nem pelyhes állú kamasz már. Ötvenedik éve közeleg. S már oly régóta csak a terv, a Nagy Terv élteti.

A főinkvizítor lassan felemelkedett a székéből, és néhány lépést tett feléje.

– Cristóbal Colón – zengett a hangja –, hagyd abba…

Olyan egyszerűen és parancsoló rövidséggel mondta, és olyan csendesen is, mintha megváltó penitenciát sugallna a gyóntatószékben. Hagyd abba, Kolumbusz Kristóf, hiszen te magad is azt akarod. Belefáradtál már az ötesztendei hiábavaló harcba. Láthatod, a tudósokat meg nem győzheted az igazadról, és lassan nevetségessé leszel önmagad előtt is. Most még abbahagyhatod.

Kolumbusz nem válaszolt.

Hiszen itt mit sem ér a szó, az érv, a bizonyíték. Abba kell hagyni. Ezt kívánja, aki spanyol földön lassan a királynál is nagyobb hatalommal bír. Az élő és a vádló lelkiismeret…

Torquemada, mintha nem is várna választ, így folytatta:

– Señor Cristóbal, nem vizsgáltuk át a jegyzőkönyveket, és most nem alkalmas az idő arra, hogy a velencei Marco Polóról, a tudós Toscanelli állításairól vagy bármi másról vitatkozzunk. Én kegyelmeddel nem vitatkozom. Csak arra intem, hogy ne szítson többé ellenkezést a szentatyák között.

Kolumbusz felkapta a fejét.

– Távol áll tőlem…

– Csak az igazat! – kiáltotta a főpap. – Igenis, ellenkezést szít, mert immár megoszlik a vélemény a tudós páterek között is a tengerek járhatóságának és a kegyelmed tervének dolgában. Ki merészel az anyaszentegyház kebelébe férkőzve, ott viszályt és széthúzást szítani?! – Váratlanul ismét elhalkult a hangja. – Señor Cristóbal, hagyd abba! Ma még szépen kérünk téged. De holnap már a haragunkkal találkozhatsz. Hiszen tudod te jól, señor Cristóbal, micsoda veszedelem támadna az anyaszentegyházra, hogyha hajóid elindulnának nyugat felé a tengeren.

Odakint elhallgatott az ácsok kiáltozása, a fejszék csattogása. Készen álltak már az új máglyák. Más zaj növekedett. A gyülekező tömeg mormoló, hol elcsendesülő, hol pedig felerősödő zaja.

Kolumbusz Kristóf így felelt:

– Én a katolikus anyaszentegyház igaz híve voltam, és maradok is halálomig. Elhatározásomban, hogy az ismeretlen óceánon nyugat felé hajózva elérjem Cipangut, Marco Polo mesés kincsű földjét, nem vezetett más, mint hogy Krisztus urunk hitét terjesszem a világon, és elvigyem nemcsak Cipangu szigetére, hanem tovább is, Isten segítségével az Indiák népéhez.

Torquemada komoran hallgatott.

Szemöldöktelen, ráncos homlokára fehéren rásütött az ablakon beömlő napsugár.

– Elmondtam én e hosszú öt esztendő alatt a kozmográfusoknak, a csillagászoknak és a tengerészeknek, hogy vitánkat egyedül a valóság fogja már eldönteni. – A genovai széttárta két kezét. – De széthúzást a tisztelendő atyák között soha nem szítottam. Akik hajlandók voltak elismerni érveim igazát, elismerték az első napon. És akik nem hittek a tervemben, nem hisznek benne ma sem.

Elragadta a beszéd heve, noha érezte, tudta, hogy Torquemada keveset törődik az ő szavaival. A főpap az ablakhoz lépett, és lenézett a térre, amely éppen idelátszott az alacsony, piros cserepes házak fölött.

– Főtisztelendő atyám! Öt év alatt, amióta a királynő őfelsége meghagyásából itt tárgyalják az ügyemet, sokszor vádoltak engem nyíltan vagy burkoltan eretnekséggel. De hitem és elhatározásom, hogy a keresztény hitet terjeszteni kívánom, és ha mód nyílik rá, megkeresem az utat magára a Szentföldre is a pogány háta felől, mindannyiszor meggyőzte vádlóimat szándékom igaz voltáról. De csak a szándékomról…

A főinkvizítor mellé állt, úgy beszélt tovább. De nem folytatta az előbbi gondolatot.

– Egy-két hajónál többet is áldoztak már a spanyol tartományok… sokkal hiábavalóbb célokra. Pár hajót kérek csupán: Cristoforo Colombo, a genovai tengerész elindul majd társaival, hogy a Szűzanya segedelmével elhozza a legfőbb bizonyítékot, Cipangu kincseit, megtérített lakóit. Ha elveszek a tenger viharában, nevethetnek azok, akik elítélték terveimet. Ha visszatérek, az is az anyaszentegyház nagyobb dicsőségére történik.

Elhallgatott.

Torquemada hirtelen megfordult.

– Apage, apage! – kiáltotta. – A Sátán beszél belőled! Nézd a teret, amelyen nemsokára felgyulladnak a máglyák, hogy a tűz erejével is megismételjék Krisztus urunk földi szenvedéseit. A júdások, akik mézesmázos képpel közeledtek az oltáriszentséghez, de nem mulasztottak szombatot, hogy ne éltek volna régi hitük szerint, most bűnhődnek. És nézz távolabb, szerencsétlen ember! A pogány mórok még nincsenek végleg eltiporva, és vérszomjasan fenekednek a katolikus Spanyolországra. Számtalan ellenség kívül és belül. Cristóbal Colón, a terved az ördögé! Bókolhatsz előttem az egyház felé, én tudom, és hittel vallom, noha még a Szentlélek Isten nem világosította meg agyamat teljesen, hogy a te utad az anyaszentegyház ellenére volna.

– Az én utam… – kezdte Kolumbusz, de a főpap közbevágott:

– A te utad arra való, hogy anyaszentegyházunk ellenségeit szaporítsd!

– Megtért pogányokat hozok!

– Elég! Genovai! – Torquemada fakó arcán pirosló foltokat rajzolt a méltatlankodás. – Megtért pogányok vagy megtért óhitűek, ez egyre megy. Már a világ más tájairól is ide akarod hozni a képmutatókat, a sunyi szentségtörőket, hogy bomlasszák, mint szú a fát, anyaszentegyházunk drága testét?!

Kolumbusz lehajtotta a fejét. Nem nézett Tomas de Torquemada szemébe, noha az kereste a pillantását. Azt várta talán az ősz pap, hogy ő most összeomoljék, és töredelmesen valljon: íme, eltalálta titkát!

A titok nem ez. Ó, az olyan távol áll az anyaszentegyháztól, oly távol áll Jézus Krisztus hitétől – hogy az már maga az eretnekség!

A főinkvizítor hosszú körmű kezével – körmei hegyesek és domborúak voltak, mint a sasé – megragadta a mellén függő aranykeresztet.

– Féltem az anyaszentegyházat, Señor Cristóbal suttogta: – Tőled féltem. Az Isten irgalmazzon neked, ha abba nem hagyod!

3.

Beatrix, a drága szép Beatrix mit sem tudott arról, miféle sápadt kerubokkal viaskodik az ő Cristóbalja. Ha tudta volna, milyen sebek érik az urát, talán utánamegy, és gyengéd szóval hazahívogatja. De így csak aggódott, és gyötörte magát képzelt rémekkel, amelyek gondolatában mind a kettőjük boldogságára törtek.

Mert ha nem is tudta, megérezte sokféle jelből, hogy valami baj van.

Megérezte a csendből, mert errefelé, ahol már szeszélyes rendetlenségben épültek a fehérre meszelt házak, máskor vidám tereferélők, lányok, asszonyok, legények vonultak fel-alá. Most senki sem látszott az utcán, csak egypár kisgyerek, közöttük az ő Fernandója kockázott egy fa alatt. Megérezte abból, hogy ma reggel nem jelentkezett a vízárus sem, neki kellett vízért elszaladnia az Alcázar alatti Mária-kútig. Nem jött át rövid beszélgetésre a szomszéd Jacinta, s akik mégis megálltak a kapunál, azok sem beszéltek a tervről, noha máskor mindig szóba hozták.

Mindenki a főtéren volt.

– Señor! Señora Beatrix! – kiabáltak fel a gyerekek. – Elmehetünk Fernandóval a Plaza Mayorra?

Válaszolni sem volt ideje, a gyerekhad elfutott.

– Menjetek csak – fordult el az ablaktól.

Lassan rendezgette Cristóbal asztalát, amelyen szerteszét hevertek a kartonok, az ónvesszők és a félig kész térképek. Beatrix ismerős volt a térképek világában, noha nem tudta maga elé képzelni az óceánokat és a szárazföldeket úgy, ahogy azok a valóságban meglehetnek. Ismerős volt mégis az utak meg az országok neveiben, és bámulva nézegette sokszor a kacskaringós utakkal, hosszú folyamokkal és apró városokkal telerajzolt térképeket. Jól ismerte a mappák széleire pingált pufók angyalkákat, a tengerek habjaiból kiemelkedő és kagylókon harsonázó sziréneket, szinte mindegyiket külön-külön.

Sokszor nevet is adott nekik. Persze csak amolyan játékos neveket, mint Gombóc, Pisze, Nyúlszájú José, Kövér Arabella.

Azon a térképen, amelyen Cristóbal a nyugati út tervét rajzolta meg, és feltüntette rajta az Ibér-félszigettel szemben Cipangut, Kínát meg a mesés Indiát, egy csinos tengeri istennő úszott a hullámokon, diadémos fejét oldalra tartva és hívogatólag hátrakacsintva.

– Dévaj Mariska – mondta rá Beatrix. Cristóbal akkor nagyot nevetett, de csakhamar elkomorult az ábrázata.

– Igen, ez csalogat engem, mint a felhőoszlop Mózes népét.

Nemsokára elvitte a Junta elé, és azóta sem hozta haza. Talán el is dobták már az egyetemi professzorok. Diego de Deza atya is csak hitegeti Cristóbalt. Öt éve, hogy semmi sem történik…

Kibírhatatlan nyugtalanság vett rajta erőt. Ebben a vészterhes és ünnepietlen vasárnapi csendességben váratlanul rátört mindaz a bizonytalanság, elkeseredés és reménytelenség, amelytől öt éven át óvta Cristóbalt. Eszébe jutott a nap, amelyen a portugál János királytól szökött hajós először lépte át Córdoba városának kapuját és legelőször ővele találkozott. Levelet szorongatott a kezében, úgy, ahogyan a gyerekek az anyjuktól kapott pénzt. Marchena atya levele volt az, ajánlás a felséges párhoz. Izabella és Ferdinánd azonban Baza síkságára igyekeztek, éppen nem voltak Córdobában. Cristóbal utánuk ment.

A nagy tervet a királynő nemsokára a salamancai egyetem döntésére bízta.

Télvíz idején érkeztek Salamancába. Ő kétkerekű kordén, Cristóbal öszvérháton, végtelennek tűnő poroszkálás után. Hideg szelek fújtak az asturiai hegyekből, vastagon állt a hó a házak tetején.

– Kedvesem – mondta Cristóbal –, meglátod, elfogadják majd tervemet. S ha meglesz a jóváhagyás, meglesz az esküvő is.

Mert Cristóbal özvegyember volt. Első felesége Portugáliában halt meg. Diego fiacskáját pedig a palosi La Rábida-kolostorban hagyta.

Nemsokára azután, hogy Salamancába érkeztek, megszületett a kis Fernando.

S azóta öt év pergett le. Öt éve már, hogy mindkettőjüket csalogatja, hitegeti ama bizonyos diadémos tengeri istennő a nyugati óceánok térképén. Nincs elég bölcsesség a királyokban, nincs elég világosság a tudós páterek agyában, hogy megértenék: a genovai Cristoforo Colombo (vagy ahogy mostanában nevezi magát, Cristóbal Colón) az egész világot az egyház és az uralkodók elé hozná?…

Jaj, mi ez a nagy csöndesség? Miért nem zajong a nép a főtéren?

Beatrix asszony sokáig maga elé meredt. Spanyol földön idegennek tűnő, erős vonalú, szép arcán most a Szűzanya fájdalmas merengése látszott. Váratlanul Fernando jutott eszébe, és elmosolyodott. Keskeny ajkai közül elővillantak apró, fehér fogai.

Igen, ha a kis Fernando nem volna, ó akár ebben a percben elemésztené magát. Mert rettentő valami bűnben élni. Bűn és szégyen az, hogy templomi áldás nélkül él együtt Cristóballal és rettentő elképzelni is, hogy hiábavalóság az áldozata, elenyésző a hite. Ebben a tétova csendben bizonyos már, hogy Kolumbusz Kristóf nagy tervéből, a Föld megkerüléséből soha semmi sem lesz.

Boldogságos Szűzanyám! Miért ment ma az egyetemre? Tudta jól, a nagy vita elmarad – akárcsak Alonso Enriquez vitája…

Felugrott Beatrix, hogy elszalad az ura elé azonnal, de aztán csak állt mozdulatlanul. Éppen a tükörbe pillantott, és meglátta csapzott haját, ráncosodó arcát és a nyakán a piros-barna félkörös csíkot, amelyet a nap égetett rajta, mint a mezőkön dolgozó parasztasszonyoknak.

– Meddig higgyek még benned, Cristóbal? – mondta csendesen a tükörbeli képmásának, mintha maga Cristoforo Colombo állna ott előtte.

Aztán megfordította a tükör alatt álló homokórát, mert éppen lepergett.

Nagyot sóhajtott, és ebben a sóhajtásban ki nem mondott, de ezerszer érzett dacos kívánság bujkált: kezdődne bár új idő.

Térne haza Cristóbal ragyogó szemmel és széles mosollyal. „Megvan, javasolják az utat!” – kiáltaná már a kert kapujából.

Akkor egyszeriben vége szakadna a keserű vádaskodásnak, a kényszeredett lemondások sorának.

A nyomorúság ezernyi próbája, amelyet az évek során becsülettel kiállt, mégiscsak visszavág. Amit évekkel ezelőtt örömmel vállalt – hogy odahagyja jó nevű családját, és Cristoforo Colombo genovai, tengerész hitvesévé szegődjék papi áldás nélkül is –, ma már meggondolatlanságnak tűnik. Amit közel öt éve szép áldozatnak szánt – hogy világra hozza a kis Fernandót –, ma már szégyelli. Amit nap nap után kötelességének érzett, hogy vezesse a szerény házat –, ma már nyűgnek érzi, s amit tegnap még magasztos hivatásnak tudott – meg nem alkuvásra tüzelni Cristóbalt –, ma már hiábavalóságnak tűnik előtte.

De hát miért ez a hirtelen, váratlan csömör? A minap még együtt tervezgették a nagy vitát, tegnap még együtt húzták az utolsó vonalakat a részletes Marco Polo-térképre…

Beatrix leült az ablak elé, kezét ölébe ejtette, és kinézett az utcára. Az utcán csend honolt, a kövek és a házak fehéren vakítottak a napfényben. A fák haragoszöld lombja fonnyadtan hajolt a föld felé a nagy forróságban. A főtér felől papok kórusa hangzott.

Ma reggel, hogy vízért ment, a Mária-kút kávája mellett egy férfi ült a kőlépcsőn, szemébe húzott kalappal, hallgatagon. Éppen a feljárót zárta el előle, amely két-három fokkal vizet okádó kősárkányhoz vezet. Beatrix megállt előtte, letette a két nehéz korsót.

– Rossz helyre ült kegyelmed.

A férfi felnézett rá. Szép arcú, fiatal férfi volt, kissé lányos vonású, sebesen rebbenő szemű, fürkésző tekintetű.

– Grácia, szép señora – mondta.

Összefonta keze ujját a felhúzott térde előtt, és nem mozdult a helyéről.

– Talán segíteni akar? – próbálta tréfára fogni a dolgot.

– Megteszem szívesen – válaszolt a férfi. Majd hirtelen kemény és parancsoló lett a hangja: – Maradjon veszteg! Álljon előttem mozdulatlanul, és nézze azokat a lovasokat!

A San Estéban-kolostor felől három katona közeledett, a Santa Hermandad rendőrei. Lassú galoppra fogták lovaikat, vizsgálódva haladtak a Plaza de Toros irányában.

Amikor már végképp eltűntek az egyik ház sarka mögött, a férfi felugrott, és meghajtotta magát az elképedt Beatrix előtt.

– Szép señora – mosolygott –, ezek a lovasok engem kerestek. Köszönöm, hogy megmentette az életemet.

– Az életét?…

– Amely most kétszeresen drága nekem, hogy megláthattam és megismerhettem.

– De hát… mit vétett?

– Ellenem vétettek, asszonyom. Kicsavarták kezemből a tőrt. Salamanca volt az én jövőm bölcsője. Máshol nincs keresnivalóm, s most innen is mennem kell. – Magyarázólag még hozzátette: – Rodrigo da Triana a nevem.

– A híres espada – rebegte Beatrix, és mélyen elpirult. A nevezetes matador életét mentette volna meg az előbb? Az a férfi állott előtte, akinek nevét rajongva, áradozva emlegették a lányok és az asszonyok szerte León tartományban?

Rodrigo da Triana…

Azt mondta: szép señora. Azt mondta: kétszeresen drága az élete, amiért őt megláthatta és megismerhette. Beatrix arcát otthon, a kitárt ablaknál ismét elöntötte a pír. Bántotta, hogy még soha, egyetlenegyszer sem látta az espadát. Cristóballal még egyetlenegyszer sem voltak a Plaza de Toroson, nem nézték végig a salamancai viadalokat, amelyek pedig arról híresek, hogy az egyetemi diákság hajtja és ingerli az állatokat a komoly professzorok biztatása közepette.

Cristóbal azonban nem szereti a corridát. Buta vérengzésnek tartja. Ő olasz.

Beatrix lebiggyesztette az ajkát, elmélázva ingatta a fejét. Hajának fürtjét csavargatta önfeledt mozdulattal. Arra a diadémos tengeri istennőre gondolt, ott a nyugati óceánok térképén. Aztán elképzelte magát pogány istenek képével kivert gyűrűk, karperecek és nyakláncok súlya alatt roskadozva. S elképzelte magát, amint nehéz aranybrokát ruhában vonul a király és a királynő elébe, immár törvényes férje odalán, aki a tengerek dicsőséges, győzelmes admirálisa…

Erre gondolt, és megtelt a szíve keserűséggel.

Olyan sápadtan várta haza Cristóbal Colónt, mint amilyen sápadt volt maga a genovai is, amikor átlépte szobája küszöbét.

– Drága szép Beatrix mondta csendesen. Vége mindennek.

(Vége mindennek – ezt mondta, ilyen szomorúan, ma reggel az espada is.)

– Mint Jób, akitől megvonta az Úr kegyelmét, és akit megkísértett ezer formában az ördög, olyan vagyok én is. Vagy olyan, mint Mózes, aki Nébó hegyéről még megláthatta az ígéret földjét, de oda már nem mehetett… Hazahoztam mind a térképeket – az asztalra dobta a papirostekercseket –, ne bántsa többé a páterek lelkiismeretét, Rajta megrajzoltam százszor is az új Kánaánt, de nem kell senkinek.

Lehajtotta fejét. Sötét pillájú, kék szeme alatt elmélyültek a ráncok. Erős, csontos kezét tétova, suta mozdulattal Beatrix felé emelte.

– Drága Beatrix, hallgatsz? Rettentő csapás ért ma! Csak te segíthetsz, csak te vigasztalhatsz…

(„Mindig egyedül voltam – mondta ma reggel Rodrigo da Triana. – Ha egyszer valaki hozzám szegődne, és hűségesen a hitvesemmé lenne, én a Sátánnal is szembeszállnék.”)

– Mit mondjak kegyelmednek? – legyintett Beatrix. – Tudtuk jól mind a ketten, hogy ez lesz a vége.

– Tudtuk? Nem beszéltünk róla. Tegnap még reménykedtél.

– Tegnap… Azelőtt és már évek óta. Ha összeül a Junta, kegyelmed boldog arccal jön haza. „Megnyertem őket, mert igazam van!” – kiáltja már messziről. Aztán kiderül, hogy semmit sem ismernek el a tudósok, csak engem vigasztalt, csak engem hitegetett. Máskor meg éjszakákon át beszél nekem a tudós Toscanelliról, a levélről, amelyet nem szabad felfedni, leméri a tengerek hosszát, amelyeken sohasem járt, és csodákat mesél az Indiákról, amelyeket el lehetne érni nyugat felé a tengeren, rövidebb úton, mint azt Diego Cano megkísérelte Afrika mentén, és veszélytelenebbül, mint a szárazföldön a velencei kereskedők teszik.

Elhallgatott. A fejét hátravetette, és lehunyta a szemét.

– Boldogságos Szűz Mária – suttogta később –, mindig kudarc, és mindig lemondás!

Az őszülő férfi pedig, aki megjárta már a Földközi-tenger hullámait, átélte az Azori-szigetek viharait, és forgolódott már nem kis szerencsével a portugál János király udvarában, mint a gyermek, aki sírva anyjához siet, ha szálka ment a körme alá, letérdelt Beatrix előtt.

– Kedvesem – suttogta –, mi lelt? – Szememre veted harcaimat? Hisz te magad biztattál unos-untalan. Mivé leszek, ha benned is csalódom?

Az utca végén Fernando közeledett a pajtásaival. Beatrix teste megremegett, mintha fázna, pedig meleg volt, rekkenő hőség. De ahogy közeledett a kicsi Fernando, oly hirtelen és gyorsan tűnt el az ábrándok messzeségében az espada mosolygó, bátor képe. S Beatrix már nem hallotta Cristóbal csodálkozó, könyörgő, értetlen faggatásait, már csak a saját maga lelkével viaskodott. Bánja is ő a tovatűnő fiatalságot, a szégyent és a pogányok aranyát, a hivalkodó pompát. Csak azt látná, hogy értik és tisztelik eszéért, tervéért az urát. Csak arról megbizonyosodna végre, hogy nem a tervben és nem Kolumbusz Kristófban van a hiba.

Mert így csak hinni tud. De a hit csak Istennek kőszikla, az embernek ingovány.

Lelkében feloldódott minden feszültség, ám a hangja, a szava még nem volt a régi, amikor megszólalt:

– Sohasem lesz kegyelmedből admirális.

Úgy hitte, kedvesen, kötekedve, vigasztalva mondja. Buzdításnak szánta, s csodálkozott, hogy Cristóbal arca krétafehérré változik, felkel, és elfordul tőle.

Pollice verso. Megtörtént a kegyelemdöfés.

4.

Az öszvér lassan poroszkált a hídon, amely Salamanca lábánál a Tormes folyót szeli át. A korai szárazságtól zsugorodó folyó, csendesen folydogált, kora hajnali napsugár csillogott rajta, ember, csónak nem mozgott a tükrén. A város házaiból fecskék röppentek fel tömegesen, és a keringő galambokat odahagyva, gyors iramban suhantak a földek irányában.

A híd nagy kőkockái közül még nem merészkedtek elő a megdermedt gyíkok. Ijesztette őket a kétkerekű taligák zörgése is, amelyeken álmos parasztok döcögtek a városkapu felé.

Néha egy italos diák somfordált a hídon, és meg-megállt, hogy méregesse, messze van-e még a kollégium.

A város felé főképpen ezek mentek, no meg kereskedők, ki gyalogszerrel, ki alacsony szamáron kocogva, a város felől pedig szembetartott velük a háromnapos szent látványosság nézőközönsége: a közeli falvak gyerekei, asszonyai, hidalgók, főnemesek és néha egy-egy katona, lovas apród.

E népség között kocogott a hídon, jámbor öszvére hátán Kolumbusz.

Amikor a híd végére ért, még egyszer visszafordult. Búcsút venni a várostól, amelyben öt hosszú esztendeig reménykedett és csalódott nap nap után megújuló kínnal. Valahol a házak mögött, egy ablaknál talán még mindig integet Beatrix, a drága szép Beatrix.

– Bocsáss meg, Cristóbal! Ne hagyj itt! Veled megyek!

A kis Fernando is ott áll anyja mellett, nem érti, hová készül az apja, de megérti a könnyeket, és maga is sírásra fakad.

Oly nehéz és mégis oly könnyű volt a búcsú.

Mert örült szinte, hogy Tomas de Torquemada megfenyegette. Beatrix kicsinyhitűsége nemcsak letörte, hanem biztatta is. Menj, cselekedj! Elég volt a tespedésből. Ez a tavasz a cselekvések kezdete legyen. Hiszen a csillagok állása is erre inthet, mivel éppen ezen a tavaszon készül döntő rohamra a felséges pár is a pogány mórok ellen. Salamanca, a nagy egyetemi város kiürült. Tízezer diákból négyezer Granada felé vette az útját, hogy lássa, talán meg is vívja az utolsó mór fellegvárat.

Gunyoros hang riasztotta fel gondolataiból:

– No, látom, hogy kegyelmed sem lóra termett!

– Nem is lovon ülök, hanem öszvéren – vágott vissza nevetve.

Az idegen csak hümmögött, nem válaszolt. Gyalogszerrel lépkedett Kolumbusz mellett, mintha kengyelfutója volna.

– Amióta Ferdinánd királyunk elrendelte, hogy csak nemesember ülhet lóra Spanyolországban, azóta sincs lova a nemesembernek. Nem is tudom, hova tűnik el a sok ló.

Az idegen megfogta az öszvér kantárát, majd megpaskolta a nyakát. Bozontos, fekete szemöldöke hol felszaladt a homlokára, hol összerándult a szeme fölött.

– Amolyan vidéki köznemes vagyok. Hidalgó. Megelégednék öszvérrel is, ha volna, aki eladná.

Kolumbusz felnevetett.

– Ohó, ide lyukadunk ki? Nos hát vegyen magának!

Az idegen megállt, visszatartotta az állatot is. Most szembefordult Kolumbusszal. Az arca sápadt volt, bozontos szemöldöke még félelmetesebbé tette a tekintetét. Az arca jobb oldalán hosszú sebhely húzódott, talán régi kardvágás nyoma. Ettől a forradástól unos-untalan valami pimasz vigyor ült az arcán.

– Ki vele, mennyiért adja kegyelmed?

– Ez az állat nem eladó.

– Neeem?! – Az idegen méltatlankodva elhúzta a szót. – Hallja kegyelmed, velem ne játsszék! Az én nevem Fernando Perez Matheos. Nemesember vagyok, s ha szegény is, egy öszvért még meg tudok fizetni.

– Csakhogy ez az állat mégsem eladó. – Kolumbusz a köpenye alatt csendesen a kardjához nyújt. Lassan elhagyták a forgalmas utakat, mert a Salamancától délre elterülő magas fennsíkon átvágva, toronyiránt Albába akart jutni. Errefelé csenevész nyíresek sűrűsödtek, biztos alkalmat kínálva bármely útonállónak.

– Mit képzel az úr – kiabálta az idegen –, miért alkuszom már egy órája erre az öszvérre?! Nem vagyok én akár milyen paraszt, hogy lóvá tegyen! Szálljon le róla, a pénzt megkapja tüstént.

Kolumbusz közbevágott:

– Az én nevem meg Cristoforo Colombo. Genovai hajós és a királynő őfelségének salamancai térképésze vagyok.

– Haha, és öszvéren jár?! A felségek hivatalnokai lovon járnak!

– Ahhoz kegyelmednek semmi köze. Az öszvér nem eladó, kegyelmed nem alkudott rá, és hanem távozik előlem, könnyen pórul járhat.

A hidalgó szemébe rántotta puffos fejfedőjét, két lépést hátrált, és kivonta kardját.

– Verekedni akarsz?! – sziszegte. – Nos, majd leszállítalak én arról a spanyol paripáról, te hitvány térképész! Tanuld meg, hogy nem tűröm az ellenkezést!

Most meglepő, váratlan fordulat történt. Alávaló módon – hirtelen mozdulattal markolatig döfte kardját az öszvér szügyébe. A szegény pára kínosan felnyerített, két lábra ágaskodott, majd remegve összeesett. Kolumbusznak az utolsó percben sikerült lecsúsznia róla.

Ledobta iszákját, köpenyét, és ellenfelére rohant. Egy pillanatig úgy látszott, Fernando Perez Matheos felveszi a harcot. De csak egy-két vágásig jutottak, mert mihelyt kiderült, hogy kardforgatásban egyenlő küzdőknek bizonyulnak, Fernando Perez harsányan felnevetett, sarkon fordult és elszaladt.

Kolumbusz ott állt egymagában, az Alba de Tormes felé vezető ösvényen, alig egy leguányira Salamancától amelyet viszontlátni többé nem akart.

Rossz előérzetektől hajtva, mogorván szedte le az állat teteméről a fanyerget, összekapkodta cókmókját, és azzal az elhatározással indult tovább, hogy vissza nem fordul, hanem megy, ameddig mehet, talán eléri délutánra Calvarassa de Ariva falvát, ahol másik öszvért vásárolhat. De alig ment annyi ideig, ameddig százig lassan elszámol az ember, hangos beszélgetéssel, fegyvercsörgéssel előkelő társaság érte utol.

– Hé, uram, kegyelmedé az az öszvér, amelyik amott fekszik az út szélén? – kérdezte fennhangon a társaság vezetője, egy meglett korú, kövérkés férfi. – Látom, kézben viszi a nyerget…

– Enyém volt felelte Kolumbusz méregtől pirosan. – Fertályórával ezelőtt mellém szegődött egy kötekedő alak, valami kiöltözött picaro, és hogy nem adtam el neki első kérésre pompás hátasomat, egy óvatlan pillanatban leszúrta. Csak kerülne mégegyszer a szemem elé az a hitvány csavargó!

A lovaglók közül most kivált egy fiatal hölgy, akinek az apácákéhoz hasonló, egyszerű és szoros főkötője volt, ámde ezzel az egyszerűséggel vetekedni látszott zöldesbe játszó, aranybrokát ruhája, nyakában a díszes nyakláncok, gyöngyök és egyéb csillogó drágaságok sokasága.

– Arcán vágás nyoma volt annak a merénylőnek, ugye? – kérdezte kedves mosollyal, és miután Kolumbusz igent intett a fejével, így folytatta: – Ó, Cristóbal Colón mester, a nevén szólítom, mert hallottam hírét, és látásból ismerem is kegyelmedet, az a merénylő Fernando Perez volt, a testvérbátyám… – Itt elhallgatott, és mélyen elpirult.

A társaság tagjai egymás szavába vágva magyarázták:

– Ne bántsa kegyelmedet a dolog! Fernando Perez bolond.

– Kötekedő, erőszakos ember.

– Elég bajunk van vele.

– Az éjszaka elitta lovát és minden pénzét.

A hidalgó húga pedig hozzátette:

– S ha nem veszi pusztán kárpótlásnak, hanem szerető ajándéknak is, kérjük, fogadjon el az öszvére helyett egy lovat.

Intett aranygyűrűs kezével, egy apród máris lovat vezetett elő, a kantárt Kolumbusz kezébe nyomta, és ő alig ocsúdhatott fel ámulatából, a társaság, mint egy szép látomás, eltűnt.

– Te azonban itt maradtál – fordult Kolumbusz a lóhoz, amely méla egykedvűséggel álldogált mellette. – Haj, szép, hogy vagy, de hát sokba kerülsz majd nekem, hallod-e! Kényes jószágnak látszol.

S elgondolkozott azon, miféle szerzetei is vannak a világnak: mint az ágrólszakadt hidalgó vagy annak ragyogó húga, aki lóháton siet barátaival rendbe tenni testvérének zavaros ügyeit. Ámbár ki tudja, nem Fernando menekül-e a gyámkodó szeretet elől?

Lova kezes állat volt, ő maga is jól gazdálkodott az idejével: így még aznap túljutott Alba de Tormes községen, és ahogy lehetett, továbbsietett a Sierra de Francia messze előrenyúló domblábai mellett. Úgy számította, pár nap alatt eléri Ávilát, ahol egy-két jó embere volt abból az időből, amikor az udvar ott töltötte a nyarat a nagy pestisjárvány idején.

Ávila váránál akart átkelni a Sierra de Quadaramán, hogy aztán Madridba, majd Toledóba siessen.

S míg ezerféle gondolat járt a fejében, s a kezdeti megtorpanás után háborítatlanul haladt az útján, hol poroszkálásra fogva, hol ügetésre késztetve lovát, nem is álmodta volna, hogy Damoklész kardját függesztik feje fölé.

Nagy terve, amely éjjel-nappal foglalkoztatta, most sem hagyta nyugodni. Immár nem bántotta a salamancai döntés, sokkal inkább foglalkoztatta, hogyan és miképpen keresse fel újra régi pártfogóit. Töprengése úgy elhatalmasodott rajta, hogy az első nap delén alig röpke órára aggasztotta csak az elhagyott Beatrix sorsa…

… talán éppen akkor, amikor Beatrix könnyek között, buzgó imádságba merülve térdelt a székesegyház hideg kövén, és imádkozott.

„Szűzanya Mária, Jézus anyja, segíts meg! – suttogta. – Gyönge, erőtlen asszony vagyok, azt hittem mégis, hogy Cristóbal támasza lehetek. Azt akartam, híres és nagy emberré legyen, akit csodál a keresztény és pogány világ egyaránt. De csak a hírnevet és gazdagságot láttam álmaimban, az oda vezető utat nem.”

A ministráns credóra csengetett. Térdre hullt a nép. Aztán felhangzott a templom közepén a kórus:

– Credo in unum Deum…

„Járjon ő csak a maga útján. Egyedül. Mert senkitől sem függve erősebb ő mindenkinél. Uram Jézus, add meg neki, hogy egyszer még visszatérjen hozzám, gazdagon és fenségesen, mint a tengerek admirálisa, és tiporjon porba, amiért nem hittem benne!”

Felemelte fejét, az oltárra nézett, amelynek aranyos cirádái, szentjei és liliomai között sűrűn gomolyogva szállt magasba a tömjénfüst. Kisfia képe jelent meg előtte, majd mint a futó gondolat, az espada mosolygó arca. Aztán eloszlott a füst, Beatrix életében elérkezett a pillanat, amikor végképpen le kell számolnia mindennel, ami a fiatalságához, álmaihoz kapcsolja.

A világ magához alakítja az embert.

… ő meg azt kívánta, hogy Cristóbal, éppen Cristóbal mondjon le az álmairól.

Hol a gyóntató, aki kiszabhatná rá a penitenciát?

– Señora, señora – hallotta váratlanul a háta mögött.

Hajlott hátú, sápadt fiatalember térdelt melléje az imazsámolyra. Nehezen, sípolva szedte a levegőt, és olykor összerándult az arca, mintha fájdalommal küszködne. Ez az arc megnyúlt volt, de nem a valószínű betegségtől, hanem a természettől, mint a lóé. Furcsán, természetellenesen hatott e hosszúkás arc közepében az ártatlan, pisze orr, amelynek tövéből, majdnem vizenyős szemek alól két mély ránc futott a formátlan szájig. Együtt a bámész fiatalság és a számító ravaszság jegyei.

– Señora – suttogta ismét az idegen. – Señora Beatrix, ugye?

Beatrix bólintott.

Az idegen, miközben szemét az oltárra szegezte, és két kezét összekulcsolva, látszólag imádkozott, így suttogott:

– Señora, ne kérdezze a nevemet! Rossz hírem van.

Beatrix elsápadt.

Most már teljesen a mellette térdeplő alak felé fordult, úgy várta szavait.

– Cristóbal Colónt gyilkossági merénylettel vádolják. Azonnal meneküljön! Ne a hídon menjen, mert azt már lezárták… Osonjék ki a Plaza de Toros mögött, a Cirkusz-kapun.

Elhallgatott a papok kórusa. A tömeg mormogó imádsága hallatszott csupán. Az oltárnál kifelé fordult a pap, és széttárta kezét:

– Ite, missa est…

– Menjen hát, siessen! Miért késlekedik?

Beatrix arcán nyugodt, átszellemült mosoly terült el.

– Az én uram, Cristóbal Colón már nincs a városban. Ma hajnalban elindult Granadába, a felséges párhoz.

Pár perccel később Villa Sandino, az egyházi jog doktora nyitott ajtót a hajlott hátúnak az egyetem egyik félreeső szobájában.

– Nos, Sancho testvér, mit végeztél?

– Elment… – bólintott mogorván a besúgó. – Az asszonnyal beszéltem, aki együtt él vele. Azt mondta, elment.

– Deo gratias! – dörzsölgette kezét Fra Sandino. – Már intézkedtem, hogy a Plaza de Toros mögötti kapunál őrség álljon. Ha a híredre menekült, bizonyára bűne is van. Hogy micsoda, majd kivizsgáljuk okkal-móddal.

Sancho Ruiz lerogyott egy székre, rátámaszkodott, szinte ráfeküdt felsőtestével az asztalra, mert ismét sajogni kezdett hátán a seb.

– Tisztelendő atyám… – nyögdécselte. – Kár volt odaküldeni, a fegyvereseket. Cristóbal Colón ravaszabb valamennyiünknél. Már hajnalban elhagyta Salamancát, hogy felkeresse Granada alatt a felséges párt.

Villa Sandino elámult.

Magánkívül sziszegte:

– Sátán!

– Sátán bizony – bólogatott Sancho Ruiz. Aztán alázatos hangon megkockáztatta: – Most talán volna mód rá, hogy Da Trianát, az espadát fogjuk el…

Mert hittel és készséggel ráállt, hogy Rodrigo da Triana merényletének szerzőjét Cristóbal Colónban lássa. Tudta is nem is, mi ebből az állításból a valóság, kételkedni azonban nem akart.

Most megingott egy pillanatra…

– Az espadát – mondta –, ha lehetne… Végtére ő volt, aki a kést belém vágta… S ha tisztelendő atyáim orvost nem hívnak, talán már régen halott vagyok.

Villa Sandino felugrott, és nagy léptekkel fel-alá járkált a szobában.

A besúgó szavaira türelmetlenül intett a kezével.

– Sancho, fiam, nem szabad, hogy szemedet elhomályosítsa a személyes bosszú. Tedd csak mérlegre a két bűnöst. Cristóbal Colón nehéz kő gyanánt zuhan a serpenyőbe, míg az espada meg sem billenti azt. Az espada bűnét bízd Istenre, a genovai bűnét bízd mireánk.

Sancho nem felelt. Lehajtotta fejét. Agyában sötét, nehéz gondolatok kavarogtak.

– Sancho testvérem, azonnal útra kelsz. Adunk lovat, és ha kell, kísérőt is. Be kell érned a genovait.

– Beteg, sebesült vagyok, atyám…

Villa Sandino felemelte hangját.

– A mi Urunk, Jézus Krisztus jobban szenvedett a keresztfán. Keze, lába szeggel durván átütve, szívébe a római lándzsát döfött, ő mégis erőt vett kínjain, hogy a két latornak megadja a feloldozást. Végy erőt hát te is a sebeden…

Sancho Ruiz maga elé bámult, mozdulatlan arccal és rebbenéstelen szemmel.

– Egyedül megyek – mondta később. – Nem… nem kell kísérő.

Kolumbusz ekkor ért Alba de Tormesba. Megállt a fogadó előtt, lovát az oszlophoz kötötte, intett egy fiúnak, hogy vessen abrakot az állatnak, ő maga pedig a szűk ivóba lépve letelepedett, bort kért, és falatozni kezdett.

S miközben szelte a kecskesajtot, és hagymát evett hozzá, nagyobbik fiára gondolt, aki a palosi La Rábida-kolostorban nevelkedtek, és talán már akkora, hogy elkísérhetné őt az útra. Mert hogy előbb-utóbb útra kel hajóival a nyugati óceánokra, abban nem akart többé kételkedni. Csak ne volna szegény, mint a templom egere. Egyetlen hajóval is nekivágna a kincses Indiának. De egyetlen hajó is rengeteg pénzbe kerül, és ha nem pártfogolja a király, senki sem menti meg őt attól, hogy kisemmizzék.

Vagyon és hírnév és valami csodálatos, nagyszerű tündérvilág várja a nagy tenger túlsó partján – ábrándozott. S nem tudta, hogy egy alávaló ember máris nyomon követi. A hatlovas hintó pedig, amely sok-sok testőr kíséretében villámként robogott át Alba de Tormeson, Torquemada főinkvizítoré, aki a királynéhoz készül, Granada alá, a haditáborba.

5.

A terv nem hagyta nyugton egyetlen percre sem. Miközben León és Kasztília hegyeit-völgyeit járta, megszállt falusi kocsmákban, és éjszakázott patakok partján a rekkenő nyári éjszakákon, folyton a tervet latolgatta magában. A Salamancában elfecsérelt évek minden mérföldnyi úttal nagyobb jelentőséget kaptak.

Azóta el is feledkezett róla a királynő, s talán mások, akik fürgébbek és gazdagabbak nála, már régen megjárták az utat, amelyet pedig ő, csakis ő tervezett…

Ilyenkor vágtára kapta lovát.

Azzal hitegette magát évekig, hogy tervéről tud egész Spanyolország, és India lázban tartja az embereket. Valóban így volt ez Salamancában, az egyetemi városban és talán egy-két mérföldnyire körülötte is, de távolabb, ha a nevét mondta, falvakban és városokban egyaránt csak a fejüket csóválták az emberek.

– Cristóbal Colón genovai hajós? A királynő térképésze? No jó…

Ezért nem hagyta nyugton a terv. Vele volt álmatlan éjszakáin és kábult nappalain. Valami hajtotta, sürgette, hogy mesélje el, tárja a világ elé mielőbb.

Nem hitte volna, hogy éppen annak mondja el, aki felbőszítette útja kezdetén.

Akkor találkozott ismét Fernando Perezzel, amikor elhagyta jócskán a Sierra de Sosuegra magaslatait, és öszvérnek való, köves úton ereszkedett lassan a Guadiana folyó síkságára. Errefelé műveltebb, de ugyanakkor elhagyottabb is volt a táj. A déli hegyoldalakon messze elnyúló teraszok, hajdani gyümölcsösök fulladoztak a gaz alatt. A földeken lerombolt házak árválkodtak. A mórok birtokai voltak valamikor, amelyekhez azóta sem nyúlt senki, hogy a keresztény lovagok elűzték a pogányokat. Minél délebbre jutott Kolumbusz a spanyol felföldön, annál több jel mutatott a sok száz éves mór uralomra. Az asszonyok nem egy helyen elfátyolozva jártak, a férfiak közül sokan burnuszban díszelegtek, még a spanyolok is.

A nemesek és a köznép között egyaránt dívott a többnejűség – lesz itt dolga az egyháznak, annyi bizonyos.

Fernando Perez egy házfal romjain üldögélt, alig kőhajtásnyira az út szélétől. Divatjamúlt, hegyes orrú csizmáját lehúzta, és maga elé rakta a sarjadzó, de máris száradni kezdő fűre. Meztelen lábát süttette a nappal. Lábujját meg-megrántotta, ha légy röppent rá, s láthatólag annyira elfoglalta ez a ténykedés, hogy ügyet sem vetett a közeledő lovasra, sem pedig a forrón tűző napsugarakra.

Kolumbusz már messziről felismerte. S mivel dühe már régen elpárolgott, haragot tartani meg nem tudott, derűsen figyelte a sorstól örökre vigyorivá változtatott hidalgót. Letért az útról, és odaléptetett hozzá.

– Kegyelmed ugyancsak gyorsan szedte a lábát, hogy megelőzött – mondta köszönés helyett.

A hidalgó meglepetten kapta fel a fejét, és felugrott.

– A lovam! – kiáltotta kétségbeesetten, és megragadta az állat zabláját. Kolumbusz azonban a kezére vágott kardja lapjával.

– El onnan! Már a lovamat is akarja kegyelmed? Olyan, mint a gyerek: amit meglát, megkívánja.

– A lovam! – ordította Fernando Perez magánkívül. – Eladták a lovamat! De hát megismer, persze hogy megismer! Hiszen a fejét rángatja, a farkát csapkodja…

Alig lehetett megállni nevetés nélkül.

– Persze, hogy rángatja a fejét, ha a zabláját húzogatja. A farkát meg azért csapkodja, mert elég sok erre a légy…

– Megismer, ha mondom! Ó, az átkozottak! Háromágú csillag van a farába égetve. Ihol ni! Szálljon le róla, mert levágom, mint a gabonát!

Valóban, fele sem volt tréfa, bármennyire nevetségesnek is tűnt a kitörése, ahogy ott ugrált a ló körül, és a kardjával hadonászott. Kolumbusz Kristóf már megbánta, hogy ismét szóba állt ezzel az emberrel, de ha megtette, most már vállalta a következményeket.

– Ejnye, uram, miféle átok van kegyelmeden, hogy minduntalan az én hátasaimat akarja?

– Átok, átok! Jól mondod! – ordította a hidalgó keserűen, és kardjával feléje sújtott.

Leugrott erre a nyeregből, és csupasz karddal rontott ellenfelére, aki eszét vesztve vagdalkozott. Nem csak kivédte a vágásokat és szúrásokat, hanem a lovától is távol tartotta a hidalgót, aki ezúttal nem mutatkozott kiváló vívónak.

– Hó, királynő firkásza, most véged!

– Verekedtem én már arab kalózokkal. Csak nem ijedek meg egy mezítlábas spanyoltól? – és nagy erővel felütötte ellenfele kardját.

A kard szikrázva, csillogva fordult egyet a levegőben, aztán hangos csengéssel a kövekre esett.

Fernando Perez csak most vette észre, hogy mezítláb topog a forró köveken.

– Igaz is – motyogta zavartan –, a csizmám…

Nem törődve Kolumbusz kardjával, megfordult, és visszaült a házfalra.

Komótosan húzogatni kezdte a lábbelijét. Azzal a nagy haragnak vége is volt.

– Kutyául megfájdult a talpam – mentegetőzött később. – Sokat gyalogoltam. Hiába, meg kell szokni ezt is.

Kolumbusz sokáig szótlanul nézte ezt a kopott zekében, fényes nadrágban gubbasztó embert, akinek azonban gondja volt még ilyen állapotában is az öltözékére, mert fehérnek nem nevezhető inge gallérját tízszer is megigazította, és amikor végre feltápászkodott ültő helyéből, akkurátusan kötötte fel a kardját, és kényeskedve emelgette lábát.

– Indulhatnánk. Úgy vélem, zivatar készül.

A lóról már említést sem tett, Kolumbusz megszánta.

– Éhes? – kérdezte, de a hangjában nem volt semmi dölyf vagy lenézés. A hidalgó is megérezhette ezt, és bólintott.

Leültek most már egymás mellé, és alaposan megebédeltek. Bort is ittak rá a kulacsból, amit egymás szájától kapkodtak el, lévén nagy meleg kívül, és rettentő szomjúság belül.

Együtt indultak tovább, mivelhogy mindkettőjüknek a távoli Granada volt az úti célja. Kolumbusz lóháton, a hidalgó meg gyalogszerrel, mert ragaszkodott hozzá, hogy nem ül második tehernek az állatra. Lassan ereszkedtek a völgybe, nem mint jó barátok, de immár mint jó ismerősök.

A völgyben kicsi falu terpeszkedett. Parányi templom, körülötte roskadozó házak. Fuente el Fresno, az első falu, amelyet a hegyekből jövet elér az utas.

Innen a dombhátról oly közelinek tűntek a házak és a templom, mintha kéznyújtásnyira volnának. Pedig jó két óra hossza még az út a kanyargós szerpentineken. Milyen barátságos a falu még így messziről is. A házak között bizonyára lábasjószág kaparászik, és kutyák vakkantanak, ha vándorok közeledtét érzik. A házakban csak az öregek és a gyerekek vannak otthon, a földeken szükség van ilyenkor a dolgos kézre.

De hát mit jelentsen ez a szapora csengettyűszó?

– Lélekharang – mondta csendesen Fernando Perez.

Kolumbusz bólintott.

– Azt mondják, nem jelent jót, ha az utas temetéssel találkozik.

– Igaz, igaz – rebbent fel őszinte ijedelemmel a másik.

– Én sohasem hittem az ilyesfélékben.

– Nekem, sajnos, megvan a magam keserű intelme. A sorsunkat bizony nem mi intézzük.

– Megbocsásson, hogy ilyesmibe kontárkodom. Az imént valami átokról is beszélt. Elmondhatná, hogy mi van e szavak mögött?

Csak egy mély, szomorú sóhajtás volt a válasz. Kolumbusz látta, hogy útitársa nehezen húzza fájós lábát, és szokatlan bőséggel ömlik róla a verejték. Ámde hiába ajánlotta fel a lovát, Fernando Perezt most már nemesi büszkesége is visszatartotta attól, hogy a sikertelen mezítlábas párbaj után elfogadja a paripát.

Egy kanyarodóban azonban hirtelen-váratlan leült a földre, és lihegve törölgette a homlokát.

– Szomjas talán? – kérdezte Kolumbusz. – Ismerem ezt a bajt, kegyetlenebb mindennél. Várjon, igyék bort, vizem sajnos nincs.

Bora sem volt, kiderült, amikor a bőrkulacsot megkotyogtatta. Fernando Perez egyébként sem nyúlt a kulacs után, csak a tenyerét nyújtotta feléje valami rettentő borzalommal a tekintetében. Kolumbusz ránézett. Tenyerén sötét foltok nőttek – szinte szemlátomást.

– Fekete halál – suttogta iszonyattal.

A hidalgó csak bólintott. Nem szólt semmit. A pestis most már rövid idő alatt levette lábáról. Fél könyökre ereszkedett a földön, és kapkodva szedte a levegőt.

A genovai szeme előtt elborult a világ.

Egy belső hang azt kiáltotta: „Menj, menekülj a beteg közeléből! Most röppentél ki a kalitkából, máris elkapna a halál?”

Egy másik hang ezt suttogta: „Ne hagyd el a szerencsétlent! Ellenség vagy jó barát, most mindegy. Pár nap, és vége lesz. Segíts rajta. Segítsd legalább pap elé…”

Felnyalábolta a beteget, felültette lovára, és a falu felé irányozta lépteit sietősen, hátha jó szívvel fogadják, hátha orvos is akad ott, aki úton járva éppen megszállt itt… Ilyenkor sok minden képtelenségben bizakodik az ember.

– Legyen erős! – biztatta a hidalgót.

Míg a lova mellett futott a sárga kövek porában, és fél kezével az állat nyakára hajló beteget tartotta, nehogy leforduljon a nyeregből, egyre csak a tavalyelőtti nagy pestis emléke zúgott a fejében. Délen, Andalúziában akkora volt a járvány, hogy falvak pusztultak el napok alatt, és maga a felséges pár is Sevillából az északi Valladolidba tette át székhelyét, mert ott hidegebb volt az időjárás, és a járvány sem kegyetlen. S noha ma már az emberek jobban félnek újra a mórtól vagy a szentatyák máglyáitól, fel-felüti még manapság is fejét a vész.

Lehet, hogy a faluba érve elfogják mindkettőjüket, és menten elégetik. Lehet, hogy gondjaikba veszik a beteget.

S őt is. Mert jól tudja, hogy két-három nap, s rajta is kitör a járvány. Tenyerén és hónalján kékesfekete foltok nőnek majd, mirigyei megduzzadnak, végtagjait görcsök húzzák össze, és kiszenved rövidesen.

– Mindjárt beérünk – vigasztalta Fernando Perezt. – Ne hagyja el magát!

Ő maga azonban olyan volt már, mint a szélütött. Boltozatos, széles homlokán nagy ráncokba húzódott a bőr, őszülő fürtjei a verejtéktől csapzottan hullottak csodálkozó és rémült kék szemébe. Szája, amelynek alsó ajka kissé duzzadt volt, erős akaratra valló, most lefittyedt, szinte sírásra görbült. Ő, a granadai tábor, a királynő és a nagy terv e pillanatban a föld páráival együtt, felröppent a magasba, és semmivé foszlott. Salamanca is csak távoli emlék volt, mintha évtizedekkel ezelőtt indult volna el onnan.

A hidalgó arcára tekintett. A hajdani kardvágás nyoma megtartotta még most, a szenvedés közepette is a kihívó vigyorgást azon az arcon. Mintha maga az ördög vigyorogna rá kárörvendő képpel.

Elszorult Kolumbusz Kristóf szíve. Visszafogta a lovát.

Ekkor fordult ki a temetési menet az útra, valamely földek közötti ösvényről, amely ide átvezetett. Elöl két ministráns ment, egyiknek kezében csengő, másiknak füstölő. Savanyú tömjénszag terjengett a fák alatt. Aztán egy pap következett. Sovány, bágyadt szemű páter. Kezében nagy keresztet tartott, magasra emelve, mintha hívná, követésre buzdítaná az utána igyekvőket.

És mentek utána ötvenen vagy talán százan is, gyermekek, aggok, nők és férfiak. Mind parasztok. S mind betegek. Ki botra támaszkodott, ki a másik vállára. A páter hangos „oremus”-át, a halk énekszót minduntalan elnyomta a betegek gáttalan sóhaja, remegő nyögése.