HASZÁN MÍRA

SPICC/PIPA

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Borítóterv: Müller Péter

Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Haszán Míra, 2021

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-486-955-9 (epub)

ISBN 978-963-486-956-6 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Pacskovszky Zsolt

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2021

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Ballon

Ma vagyok utoljára tizenhat éves. Utálom a sweet sixteen körüli felhajtást, giccses és fölösleges. Igazából nem is ez az év fog hiányozni, hiszen még mindig itt állok szinglin, főszerep nélkül. Maga a szám az, ami jelentéssel bír számomra. A tizenhat a szerencseszámom, augusztus 16-án születtem, a Rózsa utca 16.-ban, és 16 éves vagyok – ma utoljára. Ezért vagyok most itt, a Kis-Sváb-hegy tetején: hogy elbúcsúztassam ezt a különleges trióst. Egy üveg Irsai és tizenhat rózsaszín lufi társaságában ülök a hegytetőn, a háttérben madárcsicsergés, kis szellővel vegyítve, minden tökély. Megemelem az üveget – ekkor látom, hogy nem csavaros, igazi dugó van benne. Dugóhúzót persze nem hoztam magammal. Lefekszem a fűbe, és hosszan bámulom a bárányfelhőket, mintha hópelyhek lennének. A kedvenc jelenetemre emlékeztetnek A diótörőből, a Hópelyhek táncára.

Hároméves voltam, amikor a nagymamám bevezetett a balett világába. Amíg a szüleim dolgoztak, addig ő vigyázott rám, és ezalatt természetesen kis balerinát faragott belőlem. Azóta szenvedélyem lett a tánc, most már a táncművészetire járok, de Irina (nagyi) minden hétvégén eljön, és ellenőrzi a mozdulataimat.

Irina épp tizenhét éves volt, mikor először megkapta Mária hercegnő szerepét. Nagyon boldog lennék, ha idén ez nekem is sikerülne. Tomival együtt táncolhatnánk el a herceget és a hercegnőt. Becsukom a szemem, elengedem a lufikat, és összefonom az ujjaimat: erősen a legnagyobb álmomra koncentrálok. Be fogom bizonyítani, elsősorban magamnak és balettellenes szüleimnek, hogy képes vagyok rá, enyém lesz Mária hercegnő szerepe. Idén igazi balerina válik belőlem!

1
Entrée

– Hová tetted a tejesdobozokat? – szegezem a kérdést anyának.

Esélytelen, hogy válaszoljon. Éppen a vörös kanapénkon fekszik, egyik lába lazán keresztbe vetve a másikon. A legújabb szövegkönyvébe merül. Szinkronszínész.

Nem adom fel, kitartóan állok előtte, válaszra várva.

Rose, a macskám fújtatásához hasonló hangon felciccen:

– Iza! Nézz körül!

A dobozok keresésére indulok, közben kis fáziskéséssel megkérdezi:

– Amúgy merre jártál?

– Tizenhat-búcsúztatón a Kis-Sváb-hegyen. De vagy ötvenezerszer mondtam már.

– És nem tévedtél el?

– Anya! Tizenhét leszek holnap. Egyutcányira lakunk a hegytől.

– Jól van, na!

Kutyaugatás töri meg a csendet, Rose gyorsan beslisszol a szobámba.

– Iza, hozzád jöttek! – kiáltja apa az ajtó felől.

Hozzám? Rohanok az ajtóhoz: Erzsi az, a kutyás nő a Kis-Svábról.

– Elnézést a zavarásért, de a kishölgy ott felejtette a balettcipőcskéjét a hegyen. – Lehajol a tacskójához, akinek a szájában ott virít a sáros gyakorlócipőpár. – Na, ereszd el szépen, Pamacs! Jól van, ügyes kutyus! – Majd felém nyújtja a két nyálas cipőt.

Ezeknek már annyi…

– Nagyon köszönöm! – mosolygok zavaromban Erzsire.

– Semmiség! Örülök, hogy sikeresen hazataláltál. – Miközben foghíjas mosolyra húzódik a szája, a kutyája, Pamacs nagyot ránt a pórázon, és már el is tűntek.

Apa értetlenül fordul felém.

– Inkább hagyjuk… – mondom.

Felmarkolom a sarokba lepakolt kartonnyi laktózmentes tejet, majd a csodás tejfürdőmbe merülök. Rózsaszirmok és gyertyafény. Tisztára, mint Kleopátra. Lehunyom a szemem, sodródom a gondolathullámaim végtelen tengerén. Szinte már látom magamat Mária hercegnőként, ahogy hosszasan táncolok Tomival, azaz Diótörő herceggel. Hirtelen minden olyan habkönnyűvé válik.

2
Pointe

Az augusztus gyorsan elszalad. Kettőt pislog az ember, és máris itt az évnyitó, közben meg még cipőm sincs. Csupán ez a sár áztatta gyakorlócipőpár. Nincs mit tenni, irány Gyuri mester rezidenciája. Felhörpintek egy nagy adag feketekávét, és már suhanok is.

– Ez nem görkorcsolyapálya! – idegeskedik egy öreg hölgy, akinek a haja lila káposztára hasonlít.

– Bocsánat… – szabadkozom, pedig nem gurultam gyorsan, sőt ennél szélesebben nem is tudtam volna őt kikerülni. Áttérek a bicikliútra.

– Huligán! Miért nem az úttesten mész inkább! – süvít el mellettem biciklivel egy középkorú, agyontetovált pasi.

Végül átgördülök az úttest szélére, de óriási dudálás tör ki.

Egy fekete Volvóból kikiabálnak:

– Idióta, menj vissza a járdára!

– Bocsánat! – mentegetőzöm ismét.

Nem vagyok biciklista, de gyalogos sem, autós meg végképp nem. Nem értem, hol kéne gurulnom.

Inkább felteszem a kék fülesem, természetesen nem max hangerőre, és máris jobb a helyzet. Elérek a Mimóza utcához. És igen, végre meglátom a jól ismert piros házikót. Bárhonnan kiszúrnám Gyuri mester rezidenciáját. Megmarkolom a furcsa oroszlános kopogtatót, és már érkezik is a válasz:

– Nyitva, gyere csak!

– Gyanta, textil és pálinka illategyvelege, minden a régi! – jelentem ki mosolyogva.

Mintha Ollivander pálcaboltjába csöppentem volna, csak varázspálcák helyett spicc-cipők kavalkádja vesz körül. A pergamensárga falakról pedig ezernyi balerina és balettos képe mosolyog rám vissza, természetesen mindegyikük lábán Gyuri mester cipője.

– Nocsak, kihez van szerencsém… – szólal meg a sörhasú öreg öblös hangján, és széles mosollyal felém biccent.

Már mondanám, hogy miért jöttem, de leállít.

– Először kiszolgálom a kishölgyet, utána veled folytatjuk. – Azzal egy apró elsőéves kislány felé fordul: – Ülj csak le ide, mesélek neked valamit. Hogy hívnak, pici lány?

– Nina – feleli a kislány megszeppenten, ahogy leereszkedik a tölgyfa székre.

– Nina, tudod, miért döntöttem úgy, hogy balettcipők készítésével szeretném tölteni a mindennapjaimat?

Nina megrázza fejét.

– Minden cipő igazi karakter, nincs két egyforma. Saját kezűleg készítem az összeset, nem hiszek az ócska gépekben, mert a robotokkal ellentétben nekünk van lelkünk, nekik meg sosem lesz! – Gyuri mester színpadiasan magasra emel egy frissen készült gyakorlócipőt: – És ez érezhető is a munkáimon. Mindegyiknek története van.

A kislány tágra nyílt szemmel hallgatja Gyuri mester szavait.

– Na, de térjünk a lényegre, nem igaz? Milyen cipőt szeretne a kishölgy?

– Balettcipőt! – jelenti ki a kislány mosolyogva.

– Nem ilyen egyszerű ez! Spicc- vagy gyakorlócipőt? Csepptalpút vagy kerekdedet, feketét vagy fehéret, netalántán rózsaszínt? Nos?

– Hát… Talán csepptalpút… Vagy kerekded feketét? – tippelget Nina.

– Semmi baj! – veregeti meg Gyuri mester a kislány vállát. – Az igazi nagy balerinák spicc-cipőt, más néven pointe-et viselnek az előadásokon. Biztos voltál már az Erkelben, ott találkozhattál spicc-cipővel. Léteznek karaktercipők is, de olyat ma biztos nem fogunk csinálni. Azok kinézetre különböznek egy sima gyakorlócipőtől, mivel sarkuk is van. A karaktercipő macerásabb munka. A mestereknek is külön készítünk cipőt, emellett amennyi táncműfaj, annyi cipőtípus, mert ugye másmilyen kell egy klasszikus táncosnak, másmilyen egy jazztáncosnak. Vagy ott a szteppcipő, amit a kéményseprő visel a Mary Poppinsban, meg a ghillies. Neked viszont gyakorlócipőre lesz szükséged – hadarja egy szuszra Gyuri mester, majd matatni kezd balettcipőktől roskadó fiókjaiban. – Ez lesz a tökéletes választás! – nyújtja a kislány felé az egyik lábbelit.

Nina azonnal fel is veszi első igazi gyakorlócipőjét, és büszkén kitotyog vele anyukájához.

Gyuri mester még utánaszól:

– Na és mi az álomszereped, amihez majd spicc-cipőt készíthetek neked, pici lány?

– Odette szerepe A hattyúk tavában!

– Úgy legyen! – kiáltja búcsúzóul Gyuri mester, majd felém fordul: – Iza drága, miben segíthetek?

Szégyenkezve leteszem elé a sáros cipőmet.

– Jesszus Maris, ezzel meg mit csináltál?

– Készültem az év elejére.

– Sártenger közepén?

– Gyuri mester, az idei év iszonyú fontos nekem, reményeim szerint főszerepet fogok táncolni, Mária hercegnő szerepét!

– Bízd csak ide, kislány! – Azzal előszedi szilvapálinkáját a titkos fiókjából. – Kérsz? – nyújtja felém az üveget.

– Most kihagyom, köszönöm!

Az évkezdés legjobb része, amikor a szemem előtt készül el egy új balettcipő. Egészen más így viselni. Szó szerint lelke lesz. Miután megszületett a remekmű, nevet adok mindkét darabjának. Ez alól a mostani, újdonsült gyakorlócipő sem kivétel. Bő két óra múlva már húzhatom is a lábamra.

– Úristen, tökéletesek! A nevük Sophie és Lucy! – jelentem ki boldogan.

– Pöpec! – állapítja meg elégedetten Gyuri mester, majd ismét belekortyol a házi szilvapálinkájába.

– Nagyon köszönöm! – A tárcám után nyúlok, de közbevág:

– Hagyd! Majd a premiernél ne felejtsd el megemlíteni a nevem! – kacsint rám.

3
Jeté

Kegyetlenül sípol az ébresztőóra… Eljött szeptember 1-je.

Gyűlölöm ezt a napot! Ki volt az az idióta, aki kitalálta az évnyitót? Égessük halálra a diákokat a tűző napon, ráadásul fekete szoknyában, briliáns. A telefonom reggel hat óta megállás nélkül villog. Az ikrek írogatnak. Még Messengeren is képesek összeveszni, elképesztő:

Zita: – Szerintem elalutt.

Zoé: – Tanulj meg helyesen írni, Zita! „Elalutt”, ezt te sem gondoltad komolyan…

Zita: – Jól van, na…

Zoé: – Na, de térjünk a lényegre, hányra érsz be, Iza?

Zita: – Milyen kérdés ez! Nyilván megvárja a tomis buszt, mint mindig!

Ekkor meg is csörren a telefonom. Egy utolsót nyújtózkodom, félrehúzom a baldachinfüggönyömet, majd felveszem:

– Szia, nagyi!

– Hányszor mondjam, hogy ne hívj nagyinak!

– Bocsi, Irina.

– Indulás! Ne késs el az első napodon! Este hívj! És még valami: a relevéket gyakorold, légy szíves, mert valami förtelmes volt, amit a múltkor láttam.

Lehúzok egy jókora kávét. Aztán vetek egy gyors pillantást a tükörbe. Nem kellett volna. Mindjárt sírok, az Aranyhaj és a nagy gubanc élő megtestesítője vagyok…

– Ha Tomi meglát így, le fog szállni a buszról. Valamit csinálnom kell ezzel a hajszörnyedelemmel – panaszolom a székemen trónoló Rose-nak, de csak lelkesen dorombol. – Magányos macskás néniként végzem, igaz?

Veszek egy nagy levegőt, majd minden fodrászfortélyomat bevetve kontyot nyomok a fejemre. Megteszi. Beleharapok egy zöld almába, felkapom a táskámat, és irány a suli!

A buszmegállóban kész tömegnyomor fogad, Tomit viszont sehol sem látom. Ő a leghelyesebb fiú az egéééész évfolyamon, és egyszer vele fogom eltáncolni A diótörőt vagy a Giselle-t. Akármit, csak az izmos karjában tartson! Amikor felszállok a buszra, újból pittyeg a telefonom:

Zita: – Na, ott van?

Már épp bepötyögnék egy szomorú smiley-t, amikor észreveszem, hogy elöl, a bal oldali harmadik ablaknál ott ül az én hercegem. Első ránézésre túl komolykodó a tekintete, zöld szeme azonban olyan megnyugtató, hogy el lehet veszni benne. Személyes katt, de akárhányszor meglátom dús, drótszőrűtacskó-színű, enyhén göndör haját, ellenállhatatlan kísértést érzek, hogy megérintsem. Az üvegen át karakteres arccsontjára süt a nap. A nyár alatt semmit sem változott, habár, jobban megnézve, elérhette a 190 centit. Tökéletes!

Meghúzódom a busz jobb oldali hatodik ablakánál, és álmodozva figyelem ŐT. (Azt az apró részletet kihagytam, hogy Tomi a létezésemről sem tud. Számára én amolyan láthatatlan lány vagyok.)

– Szabad ez a hely? – kérdezi félénken Nina, a cipőrezidenciás kislány.

– Persze, gyere csak!

– Te meg kit nézel? – kíváncsiskodik.

– Shh, még meghallja.

– Őt? – mutat Tomi felé.

Gyorsan lecsapom a kezét.

– Au, ez fájt. Tetszik neked? – faggat mosolyogva.

– Ez bonyolult. Vagyis persze hogy tetszik, elég rápillantani.

– Akkor miért nem beszélsz vele?

Kezd idegesíteni ez a kislány. De megőrzöm a hidegvéremet, elsőévesként így is épp elég nehézséggel kell majd szembenéznie.

Tomi az év minden egyes napján ugyanott ül, én is ugyanarról a rongyos támlájú ülőhelyről figyelem csendesen, álmokat szőve a jövőről, amikor majd ő lesz a táncpartnerem.

Álmodozásomból az elmebeteg sofőr hirtelen fékezése zökkent ki.

– Ez nem az a kastély, amit a képeken láttam… – mondja lehangoltan Nina, amikor megpillantja az intézet kockatömbjeit.

Szó, mi szó, igaza van. Az épület igazi kockaház. Falai fakó fehérek, az ablakok keskenyek, a keretük vékony, ráadásul olajzöld. Az ablaküvegek furcsa módon kétszínűek, az aljuk rikító narancssárga, a felső részük átlátszó. És ha ez még nem lenne elég, az üveg tele van fekete varjúmatricákkal is, hogy elűzzék a galambokat. Az épület egy cseppet sem idézi az egykori Balett Intézet, a Drechsler-palota hangulatát, sőt inkább börtönre emlékeztet.

Leszállunk a buszról. Zita és Zoé egy feltartott óriási, rózsaszín kartonnal – „NAGYON BOLDOG SZÜLINAPOT, IZA! NAGYON SZERETÜNK” – és egy ajándékdobozzal vár.

Az ikrek egymás totális ellentétei. Zita vállig érő fekete, hullámos haja, hófehér bőre, szeplős arca ártatlan külsőt sejtet, de ő a legvagányabb mindannyiunk közül. Zoé inkább az az igazi arisztokrata. Hollófekete, nyílegyenes haja Wednesday Addamsére emlékeztet, tökéletesen passzol japán cseresznyefarózsákkal díszített fekete selyemruhájához.

Szorosan átölelem őket. Közben nagy sugdolózás folyik köztük, és lelkesen mutogatnak.

– Látom, sikerült elkapni a tomis buszt – jegyzi meg félhangosan Zita.

Értetlenül hátrapillantok. Tomi áll mögöttem.

Ezt nem hiszem el, ilyesmi is csak velem történik meg! Érzem, hogy rákvörösre pirulok, miközben próbálom elnémítani az ikreket.

Zita a szája elé kapja a kezét:

– Bocsi…

Zoé egyszerre kimért és kecses mozdulattal bekeni a karját ötvenes naptejjel, majd a szülinapi kartontáblára mutat:

– Legalább most már tudja a neved!

Közben Tomi szerencsére már bement a suliba.

– Nyisd ki! – nyújtja felém Zita a nagy csomagot.

Teljes sokkhatás alatt állok, de átveszem az ajándékot.

– Zita, ezt nem hiszem el! Azt beszéltük meg, hogy együtt adjuk át! Miért vagy mindig ilyen önző? – ripakodik rá Zoé.

És ennyi, innentől minden a régi. Az ikrek már megint veszekednek.

– Csak lelkes! – próbálom békíteni őket.

– Igen, igen. Na, nyisd ki! – sürget izgatottan Zita.

Óvatosan elkezdem feltépni a virág mintás papírt. Tuti Zoé csomagolta be az ajándékot, ilyen precíz hajtogatást és ragasztást még a boltban sem látni. El kéne tanulni tőle. Egy fotóalbumot tartok a kezemben.

– Persze ráér később is belenézned, de mindenképp át akartuk adni neked még a nap elején! – magyarázkodik Zita.

Természetesen azonnal lapozgatni kezdem. Az album egészen elsős korunkig tekint vissza. Az elmúlt hét év közösen átélt fontos eseményei mind szerepelnek benne.

– Úristen, itt még frufrum volt! – mutatok a felvételi napján készült fotóra. Tovább lapozok: – Az elsőéves egyendresszünk… Valami förtelmes!