OLIVERNEK ÉS LOUISNAK,

akik értékesebbek, mint Tündérország minden aranya

„– De miért épp három szálat kell hoznom a Tündérkirálynő hajából?
– kérdezte a királyfi a vénséges vén öregasszonytól. – Miért nem kettőt
vagy éppen négyet?
A banya előrehajolt, de nem hagyta abba a fonást.
– A hármas számon kívül nincs más szám, gyermekem. A három az idő
száma, nemhiába emlegetünk múltat, jelent és jövő időt. A három a család száma, nemhiába áll anyából, apából és gyermekből. A három a tündérek száma,
nemhiába keressük őket tölgy, kőris és galagonya között.
A királyfi bólintott, mert a bölcs öregasszony igazat szólt.
– Akkor hát három szálat kell hoznom, hogy megsodorjam a varázserejű fonatot.”

ELIZA MAKEPEACE: A TÜNDÉRFONAT (RÉSZLET)

ELSŐ RÉSZ

1

London, 1913

Sötét volt a hordók mögött, de a kislány egy hang nélkül kuksolt türelmesen, ahogy mondták neki. A hölgy azt mondta, várnia kell, mert még nincsenek biztonságban, olyan csendben kell maradnia, mint egy kisegérnek a kamrában. A kislány tudta, hogy ez most egy játék, amolyan bújócskaféle.

Hegyezte a fülét a rejtekhelyén kucorogva, elképzelte a fejében, amit hall, ahogy a papa tanította. Férfiak kiabáltak egymásnak a közelben, tengerészek, gondolta. Harsány, durva hangok, tengertől és sótól elnehezültek. A távolból hajókürtök tompa zúgása hallatszott, sípszó, evezők csobbanása, odafentről sirályok rikoltása, kitárt szárnyukon megcsillant az érett napsugár.

A hölgy azt mondta, visszajön, és a kislány nagyon remélte, hogy már nem kell soká várnia. Régóta kucorgott már a fahordók mögött, olyan régóta, hogy közben a nap átvándorolt az égbolton, és most már a térdét melegítette az új ruhán keresztül. Fülelt, hogy hallja-e a hölgy szoknyájának suhogását, ahogy a fedélzet deszkáját súrolja. Vagy a cipősarkainak koppanását, melyek, a mamáétól eltérően, mindig siettek valahová. Átfutott az agyán, de csak homályosan, a szüleik szeretetében sosem kételkedő gyerekek közömbös módján, hogy hol lehet a mama, és mikor jön már. Aztán megint a hölgyre gondolt. Tudta, hogy kicsoda, hallotta, amikor a nagymama beszélt róla. A hölgyet úgy hívták, hogy az Írónő, és a kis házikóban lakott a birtok szélén, az útvesztőn túl. De erről nem volt szabad tudnia. Tilos volt a labirintusban játszania, és a mama és a nagymama azt is mondták, hogy nagyon veszélyes közel menni a sziklához. De néha, amikor senki nem látta, a kislány szeretett tiltott dolgokat művelni.

Ezernyi porszem perdült táncra a két hordó közötti résen beszűrődő fénypászmában. A lányka elmosolyodott, és megfeledkezett a hölgyről, a szikláról, az útvesztőről és a mamáról. Felkacagott, ahogy ujját kinyújtva próbálta elkapni a pajkos porszemeket.

Az odakintről jövő hangok most hirtelen megváltoztak, sietős lépések zaját, izgatott beszéd hangját hallotta. Előrehajolt a résen beszűrődő fényfátyolba, nekinyomta arcát a hordó hűvös falának, és fél szemmel kikémlelt a fedélzetre.

Lábakat, cipőket és alsószoknyák kilógó szegélyét pillantotta meg, színes papírgirlandok erre-arra lengedező végeit, odafent a fedélzetet ehető morzsákért fürkésző szemfüles sirályokat.

A hatalmas hajó megdőlve megnyikordult, hosszú, tompa nyögés tört föl a gyomrából. A fedélzet deszkái is beleremegtek, a rezgést a kislány is érezte az ujjaiban. Egy pillanatra mintha megállt volna az idő, és azon kapta magát, hogy lélegzetét visszafojtva, tenyerével a deszkákra támaszkodva érzi, ahogy a hajó megrázkódik, majd kifut a vízre. Elbődült a hajókürt, éljenzés hallatszott, és kiáltások: „Szerencsés utat!” Elindultak Amerikába, egy New York nevű helyre, ahol a papa született. Egy ideje hallotta, ahogy a szülei erről sugdolóznak egymás között. Mama sürgette a papát, hogy utazzanak minél hamarabb, nem várhatnak tovább.

A lányka újból felkacagott, a hajó pedig úgy siklott a vízen, akár egy hatalmas bálna, mint Moby Dick abban a könyvben, amiből a papa sokszor olvasott neki. Mama nem szerette, amikor a papa ilyesmit olvasott neki. Azt mondta, hogy ezek a könyvek félelmetesek, és csak teletömik a fejét mindenfélével, aztán majd nem győzik kiverni belőle a sok butaságot. A papa ilyenkor mindig homlokon csókolta a mamát, és azt mondta, igaza van, és ezután jobban fog vigyázni. De azért csak olvasta tovább a kislánynak a nagy fehér bálnáról szóló történetet. És másokat is, a lányka kedvenceit a mesekönyvből, a szem nélküli boszorkányokról, a szegény, árva leányokról és a hosszú tengeri utazásokról. Azonban ügyelt rá, hogy a mama ne tudja meg, ez csak a kettőjük titka volt.

A kislány rájött, hogy vannak dolgok, amiket el kell titkolniuk a mama elől. Mama nem volt jól, a kislány születése óta betegeskedett. Nagymama mindig rászólt, hogy viselkedjen rendesen, legyen jó kislány, mert ha a mama felizgatja magát, akkor valami szörnyű dolog is történhet, és akkor az az ő hibája lesz. A kislány szerette az édesanyját, nem akarta elszomorítani, és azt sem akarta, hogy valami szörnyűség történjen, ezért titokban tartotta a tündérmeséket, mint ahogy azt is, hogy néha játszik a labirintusban, és azt is, hogy a papa elvitte az Írónőhöz a birtok túlvégében álló házikóba.

– Á! – hallatszott egy hang egészen közelről. – Megvagy!

Eltolták a hordót, és a kislány hunyorogva nézett fel az erős fénybe, amely elvakította, mígnem a hang tulajdonosa odébb lépett, és elállta a napot. Egy nagyfiú volt, nyolc-kilenc évesnek gondolta.

– De hát te nem is Sally vagy! – mondta a fiú.

A kislány megrázta a fejét.

– Akkor ki vagy?

Senkinek nem szabad elárulnia, hogy hívják. Ez is benne volt a játékban, amit a hölggyel játszottak.

– Hmm?

– Az titok.

A fiú az orrát ráncolta, a szeplői összefolytak.

– Miért?

A kislány vállat vont. A hölgyről sem beszélhetett, erre a papa mindig figyelmeztette.

– És akkor hol van Sally? – kérdezte a fiú türelmetlenül, jobbra-balra forgatva a fejét. – Biztos, hogy erre szaladt.

Kicsivel odébb kacagás csendült, menekülő lábak dobogása hallatszott. A fiú képe felderült.

– Gyorsan! – kiáltotta, és eliramodott. – Megszökik!

A kislány kikukkantott a hordó mögül, és nézte, ahogy a fiú cikázva rohan a tömegben, egy fel-felvillanó fehér alsószoknyát üldözve.

Viszketett a talpa, annyira szeretett volna ő is játszani.

De a hölgy azt mondta, hogy várjon.

A fiú egyre messzebb járt, most kitért egy pödrött bajszú, potrohos uraság elől, mire az rosszallóan összevonta a szemöldökét, amitől csupa ránc lett az arca, mintha egyszerre pókok fonták volna körbe.

A kislány felkacagott.

Lehet, hogy minden a játék része. A hölgy amúgy is sokkal inkább hasonlított egy gyerekre, mint az általa ismert felnőttekre. Lehet, hogy ő is játszik.

A lányka előóvakodott a hordó mögül, és lassan felállt. A bal lába egészen elzsibbadt, most furán bizsergett. Egy kicsit várt, hogy visszatérjen belé a vérkeringés, és közben figyelte, ahogy a fiú bekanyarodik a sarkon, és eltűnik a szeme elől.

Aztán minden további töprengés helyett nekiiramodott. A lába dobogott a deszkákon, a szíve boldogan dalolt.

2

Brisbane, 1930

Végül aztán a közösségi házban, a Latrobe Terrace-en ünnepelték meg Nell születésnapját. Hugh az új tánctermet javasolta a városban, de Nell az anyja szavait visszhangozva azt mondta, hogy fölösleges kiadás lenne, ostobaság ezekben a nehéz időkben. Hugh beadta a derekát, de ahhoz mindenképpen ragaszkodott, hogy Nell rendelje meg Sydney-ből azt a különleges csipkét, amiről tudta, hogy annyira tetszik a lánynak. Még Lil tette a bogarat a fülébe, nem sokkal azelőtt, hogy örökre lehunyta a szemét. Előrehajolt, megfogta Hugh kezét, és megmutatta neki az előkelő Pitt Street-i üzlet hirdetését az újságban, és azt is elmondta, hogy milyen gyönyörű a csipke, hogy milyen sokat jelentene Nellie-nek, és igaz, hogy túlzásnak tűnhet, de fel lehet majd használni az esküvői ruhájához, amikor eljön az ideje. Aztán rámosolygott Hugh-ra, és hirtelen újra tizenhat éves volt, Hugh pedig fülig szerelmes.

Addigra Lil és Nell már jó pár hete dolgoztak a születésnapi ruhán. Esténként, amikor Nell hazajött a munkából, majd megvacsoráztak, a kislányok pedig unalmukban marakodtak a verandán, és a fülledt levegőben olyan sűrűn szálltak a szúnyogok, hogy meg lehetett bolondulni a zümmögéstől, Nell elővette a varrókosarát, és odahúzott egy széket az anyja betegágya mellé. Hugh olykor hallotta, ahogy nevetnek valamin, ami aznap az újságosbódéban történt, ahol Nell dolgozott: hogy Max Fitzsimmons már megint összevitatkozott egy vevővel, vagy hogy Mrs. Blackwell felfedezett magán egy újabb nyavalyát, vagy hogy Nancy Brown ikrei megint elkövettek valami csínyt. Hugh megállt az ajtóban, megtömte a pipáját, és hallgatta, ahogy Nell suttogóra fogja a hangját, és a boldogságtól kipirulva elmesél az anyjának valamit, amit Danny mondott aznap. Hogy melyik házat veszi majd meg neki, amikor megesküsznek, vagy melyik az a kocsi, amit kinézett, és amit az apja szerint bagóért megkaphatnak, vagy hogy milyen a legújabb konyhai keverőgép a McWhirter’s áruházban.

Hugh kedvelte Dannyt, nem is kívánhatott volna jobb fiút Nellnek, és jól is tette, mert ezek ketten elválaszthatatlanok voltak, mióta csak megismerkedtek. Ahogy őket nézte, Hugh-nak eszébe jutottak az első éveik Lillel. Olyanok voltak, akár két szerelmes gerlice, akkoriban még ismeretlenül terült el előttük a jövő. És szép életük volt. Persze akadtak nekik is embert próbáló időszakaik, régen, mielőtt sorra megérkeztek a lányok, de így vagy úgy, mindig megoldódtak a dolgok…

Megtömte a pipáját, nem volt már ürügye arra, hogy az ajtóban álldogáljon, így hát el kellett mennie. Az elülső veranda csendesebbik végében keresett magának helyet, ahol békében üldögélhetett magában, már amennyire lehetséges volt békében üldögélni egy lármás kislányokkal teli házban, ahol az egyik izgágább, mint a másik. Egyedül volt, csak ő meg az ablakpárkányon pihenő légycsapója, ha elszemtelenednének a szúnyogok. Ott aztán nyugodtan követhette gondolatai fonalát, melyek óhatatlanul visszakanyarodtak az éveken át őrizgetett titokra.

Mert ő is érezte, hogy kifut az időből. A hosszú évek óta féken tartott nyomás egyre erősödött. Nell már majdnem huszonegy éves, felnőtt nő, az önálló élet küszöbén, elvégre gyűrűs menyasszony. Joga van megtudni az igazságot.

Tudta, hogy Lil mit szólna hozzá, ezért nem is mondta neki. A világért sem akarta volna, hogy az asszony aggódjon, hogy azzal töltse utolsó napjait, hogy megpróbálja lebeszélni, ahogy a múltban már annyiszor.

Néha, amikor azon töprengett, hogy milyen szavakat válasszon a nagy vallomáshoz, Hugh azon kapta magát, hogy azt kívánja, bárcsak valamelyik másik lányáról volna szó. Aztán átkozta magát, hogy beismerte, még ha csak némán, még ha csak magában is, hogy bizony van kedvenc gyermeke.

De Nellie mindig is különleges volt, annyira más, mint a többiek. Élettel teli, fantáziadús, sokkal inkább Lilre ütött, gondolta gyakran Hugh, bár ennek természetesen nem volt semmi értelme.

*

Szalagokat aggattak fel a gerendákra – fehéret, hogy passzoljon Nell ruhájához, és vöröset a hajához. A fából emelt, régi pajta persze nem volt olyan fényes és előkelő, mint amilyen egy újabb építésű téglaépület lett volna a városban, de ragyogóan tisztára suvickolták. A terem hátuljában, a színpadhoz közel Nell négy húga felállított egy asztalt a születésnapi ajándékok számára, melyen már egész szépen tornyosultak a csomagok. Páran az egyházközség hölgyei közül összefogtak, és gondoskodtak a vacsoráról, Ethel Mortimer pedig a zongorához telepedett, és romantikus tánczenéket varázsolt elő a hangszerből.

A fiatalok eleinte zavart csoportokban tömörültek a falak mentén, de ahogy a zene hatására néhány legény felbátorodott, párokra szakadtak, és bevették a táncparkettet. A húgocskák vágyakozva pislogtak feléjük, míg rájuk nem bízták, hogy hozzák be a konyhából a szendvicsestálcákat az asztalra.

Mire elérkezett a köszöntőbeszédek ideje, a tánctól fénylettek az orcák, és elvástak a cipők. Marcie McDonald, a tiszteletes felesége megkocogtatta poharát, mire minden szem Hugh felé fordult, aki egy apró papírdarabot bányászott elő a mellényzsebéből. Megköszörülte a torkát, és kezével végigszántott hátrafésült haján. A nyilvános beszéd sose volt az ő asztala. Mindig is visszafogott ember volt, megtartotta magának a véleményét, és szívesen átengedte nagyszájú társainak a szót. De hát az ember lánya egyszer lesz nagykorú, nincs mese, most az ő dolga, hogy köszöntse Nellt. Világéletében kötelességtudó volt, tisztelte a szabályokat. Legalábbis többnyire.

Elmosolyodott, ahogy az egyik kikötői cimborája bátorítóan odarikkantott, fogta a papírt, és nagy levegőt vett. Egymás után felolvasta a pontokba szedett felsorolást az apró betűs listáról: hogy ő és a felesége mindig is milyen büszkék voltak Nellre, hogy mennyire örültek, amikor a családjukba érkezett, és hogy mennyire kedvelik Dannyt. Lil különösen boldog volt, mondta Hugh, hogy még azelőtt értesült az eljegyzésről, hogy örökre lehunyta volna szemét.

Nemrég elhunyt feleségének említésére Hugh szeme könnybe lábadt, és a hangja elcsuklott. Egy darabig hallgatott, tekintetét végighordozta barátai és lányai arcán, míg a szeme egy pillanatra megpihent a mosolygó Nellen, akinek a fülébe Danny épp most súgott valamit. Ahogy elfelhősödött a homloka, a közönség már azt találgatta, vajon valami nagy bejelentés következik-e, de a pillanat elmaradt. Hugh arcvonásai lassan kisimultak, és visszadugta a papírt a zsebébe. Legfőbb ideje, hogy legyen még egy férfi a családban, mondta mosolyogva, legalább kissé helyreáll az egyensúly.

Ekkor akcióba léptek a hölgyek a konyhából, teát kezdtek osztogatni a vendégeknek, de Hugh még elidőzött kicsit a helyén, forgolódott a tömegben, fogadta a vállveregetéseket és a gratulációkat, majd valaki a kezébe nyomott egy teáscsészét. A beszéd jól sikerült, de még nem lazíthatott. Szíve hevesen kalapált, kiverte a veríték, pedig egyáltalán nem is volt meleg.

Persze tudta az okát. Még nem végzett a kötelességeivel. Amikor észrevette, hogy Nell kioson az oldalsó ajtón a folyosóra, elérkezettnek látta a pillanatot. Megköszörülte a torkát, kezéből a csészét letette az ajándékos asztalkára, aztán kilépett a terem meleg zsongásából a hűvös esti levegőre.

Nell egy magányos eukaliptusz ezüstszürke törzse mellett álldogált. Valamikor az egész hegygerincet és a lejtőket mindkét oldalon ilyen fák boríthatták, gondolta Hugh. Micsoda látvány lehetett a kísértetiesen fénylő, szálegyenes fatörzsek serege teliholdas éjszakákon!

Na tessék. Megint halogatja a dolgot. Még most is próbál kibújni a felelősség alól, inába szállt a bátorsága.

Néhány fekete denevér cikázott hangtalanul az esti égbolton, miközben Hugh lement a rozoga falépcsőn, majd átvágott a harmattól nedves gyepen.

Nell meghallhatta – vagy talán megérezte –, hogy közeledik, mert megfordult, és rámosolygott az apjára.

Épp anyusra gondolt, mondta, ahogy Hugh odaért mellé, azon tűnődött, vajon melyik csillagról nézhet le rájuk.

Hugh kis híján sírva fakadt, amikor ezt meghallotta. Muszáj volt pont most szóba hoznia Lilt, muszáj volt arra emlékeztetnie őt, hogy az asszony figyeli, és dühös rá azért, amire készül? Szinte hallotta Lil hangját, a régi, ezerszer hallott érveket…

De neki kellett döntenie, és már meg is tette. Végül is ő kezdte az egészet. Mit sem sejtve ugyan, de ő tette meg az első lépést, mely elindította őket ezen az ösvényen, és most rá vár, hogy helyrehozza a dolgokat. A titkoknak az a természetük, hogy előbb vagy utóbb kitudódnak, és jobb, ha a lánya tőle tudja meg az igazat.

Megfogta Nell kezét, és mindkettőre csókot nyomott. A lány finom, puha ujjait munkától kérges tenyerébe fogta, és megszorította.

Az ő lánya. Az első.

Nell rámosolygott, sugárzóan szép volt finom, csipkés szegélyű ruhájában.

A férfi viszonozta a mosolyt.

Aztán odavezette Nellt egy kidőlt eukaliptuszfa sima, fehér törzséhez, leültette, helyet foglalt mellette, és odahajolt, hogy a fülébe susogjon. Elmondta a titkot, melyet ő és Lil tizenhét éven át őriztek. Várta a felismerés rezzenéseit, az apró jeleket, hogy a lány felfogja, amit mond neki. Nézte, ahogy Nell lába alól kicsúszik a talaj, és a személy, aki volt, egy szempillantás alatt elenyészik.

3

Brisbane, 2005

Cassandra már napok óta nem tágított a nagyanyja kórházi ágya mellől, bár a doktor nem sok reményt fűzött hozzá, hogy az idős asszony még magához tér. Azt mondta, hogy ez nem valószínű az ő korában és ennyi morfiummal a szervezetében.

Cassandra mégis virrasztott. Figyelt rá, és vigaszt nyújtott Nellnek, ahogy ő elmerült az emlékek tengerében, majd újra meg újra felbukkant levegőért életének korábbi szakaszaiból. Képtelen lett volna elviselni a gondolatot, hogy nagyanyja minden jóslatra rácáfolva visszatalál a jelenbe, és az élet peremén lebegve egy szál egyedül találja magát.

Az éjszakás nővér volt ott, ebből tudta, hogy ismét eltelt egy nap. A pontos időt megsaccolni sem lett volna képes. Idebent nehéz volt ezt megállapítani: a folyosókon állandóan égett a villany, valahonnan szünet nélkül odaszűrődött egy tévé hangja, és napszaktól függetlenül zörögve tologatták fel-alá a kerekes hordágyakat. Kissé ironikus, hogy egy hely, amely ennyire a rutin rabja, ilyen elszántan kívül helyezi magát az idő szokásos ütemén.

A nővér kicserélte a kiürült infúziós zacskót, elcsavart egy gombot az ágy háta mögött álló készüléken, aztán nekilátott megigazítani az ágyneműt.

– Nem ivott semmit – mondta Cassandra, és a hangja saját maga számára is idegenül csengett. – Egész nap.

A nővér felkapta a fejét, meglepte, hogy hozzá szóltak. Szemüvege fölött odasandított a székre, melyen Cassandra gubbasztott, ölében egy gyűrött, kékeszöld kórházi plédet szorongatva.

– Megijesztett – mondta. – Egész nap itt volt, ugye? Bár talán jobb is, már nem tarhat soká.

Cassandra nem vett tudomást arról, amit a kijelentés sugallt.

– Ne adjunk neki valamit inni? Biztosan szomjas.

A nővér visszahajtotta a lepedő szélét, és szakszerűen betűrte Nell vézna karjai alá.

– Nem kell. Az infúzióból megkapja a szükséges folyadékot.

Ellenőrzött valamit Nell kórlapján, és fel sem pillantva megjegyezte:

– A folyosó végén van egy kis konyha, ha szeretne teát csinálni.

A nővér kiment, és Cassandra észrevette, hogy Nell szeme nyitva van, és egyenesen rá bámul.

– Te ki vagy? – kérdezte reszketeg hangon az idős asszony.

– Én vagyok az, Cassandra.

Nell zavarba jött.

– Ismerlek?

Az orvos előre megjósolta ezt, mégis fájt.

– Igen, ismersz, Nell.

Nell nézte őt, ködös szürke szemekkel. Bizonytalanul pislogott.

– Nem emlékszem…

– Csss… Semmi baj.

– Én ki vagyok?

– Nell Andrews – felelte Cassandra, és megfogta a nagyanyja kezét. – Kilencvenöt éves vagy. Egy régi házban laksz Paddingtonban.

Nell ajka megremegett: koncentrált, próbált értelmet találni a szavakban.

Cassandra elvett egy papír zsebkendőt az éjjeliszekrényről, és gyöngéden letörölte a nyálat Nell álláról.

– Van egy standod a Latrobe Terrace-en levő antikvitásközpontban – folytatta halkan. – A kettőnké, régiségeket árulunk.

– Ismerlek – hebegte Nell. – Lesley lánya vagy.

Cassandra meglepetten pislogott. Ritkán emlegették az édesanyját, szinte soha nem volt róla szó gyerekkorában sem, és azóta sem, hogy Cassandra tíz éve visszajött, és beköltözött a Nell házának földszintjén levő lakásba. Kimondatlan megállapodás volt, hogy nem hánytorgatják fel a múltat, melyet – bár különböző okokból – a legszívesebben mindketten elfelejtettek volna.

Nell összerezzent. Rémült tekintettel pásztázta Cassandra arcát.

– Hol a gyerek? Remélem, nincs itt. Itt van? Nem akarom, hogy hozzányúljon a dolgaimhoz. Tönkreteszi őket.

Cassandra megszédült.

– Csupa értékes holmi. Ne engedd közel hozzájuk!

Cassandra dadogva botladozott a nyelvére toluló szavak között.

– Nem… nem, nem engedem oda. Ne aggódj, Nell. Nincs itt.

*

Később, amikor a nagyanyja újra öntudatlanságba süllyedt, Cassandra eltöprengett az elme kegyetlen hajlamán, mellyel előrángatja a múlt árnyait. Élete végállomásához közeledve a nagyanyja fejében vajon miért visszhangoznak rég elhunyt személyek hangjai? Vagy ez mindig így van? Mindenki, aki jegyet váltott az elmúlás csendes hajójára, rég halott szerettei arcát fürkészi a kikötő rakpartján?

Cassandra elszundíthatott, mert amikor felriadt, megállapította, hogy a kórház hangulata újra megváltozott. Mélyebbre nyomultak az éjszaka alagútjába. A folyosó fényeit letompították, körülötte mindenütt alvás neszei. Görnyedten kucorgott a székben, a nyaka elmerevedett, a bokája, mely kilógott a vékony takaró alól, fázott. Tudta, hogy késő éjszaka van, és fáradt volt. Vajon mire riadt fel?

Nell. Az asszony nehezen, zihálva lélegzett. Ébren volt. Cassandra gyorsan közelebb húzódott az ágyhoz, fölé hajolt. A félhomályban Nell pillantása üveges volt, halvány és zavaros, mint a festékes víz. Hangja cérnavékony, reszketeg, alig hallható. Cassandra először azt hitte, csak az ajka mozog, réges-rég kiejtett szavakat formáz. Aztán észrevette, hogy Nell magában beszél:

– A hölgy – motyogta –, a hölgy azt mondta, várjak…

Cassandra megérintette Nell forró homlokát, félresimította a valaha színezüstként ragyogó, puha hajtincseket. Már megint a hölgy.

– Nem lesz mérges – mondta. – A hölgy nem lesz rád mérges, ha elmész.

Nell összeszorította az ajkát, aztán megborzongott.

– Nem szabad elmennem. Azt mondta, várjak itt, a hajón – suttogta. – A hölgy… az Írónő… Ne mondd el senkinek!

– Csss… – csitította Cassandra. – Nem mondom el senkinek, Nell. Nem árulom el a hölgynek. Elmehetsz.

– Azt mondta, visszajön értem, de én elmentem. Nem maradtam ott, ahol mondta.

A nagyanyja erőlködve zihált, mint aki kezd pánikba esni.

– Ne aggódj, Nell, szépen kérlek. Minden rendben lesz. Ígérem.

Nell feje oldalra hanyatlott.

– Nem mehetek el… Nem lett volna szabad elmennem… A hölgy…

Cassandra megnyomta a segélyhívó gombot, de az ágy fölötti lámpa nem gyulladt fel. Habozva fülelt, nem hall-e sietve közeledő lépteket a folyosón. Nell szemhéja meg-megrebbent, kezdte elveszíteni az eszméletét.

– Kerítek egy nővért…

– Ne! – nyújtotta ki a kezét vakon Nell, és megpróbálta megragadni Cassandra karját. – Ne hagyj itt! – rimánkodott. Hangtalanul sírt, a könnycseppek megcsillantak elsápadó arcbőrén.

Cassandra szeme is könnybe lábadt.

– Ne félj, nagyi! Hívok segítséget. Mindjárt visszajövök, megígérem!

4

Brisbane, 2005

A ház mintha tudta volna, hogy az úrnője eltávozott, és még ha azt nem is lehetett állítani, hogy gyászolja a volt gazdáját, mindenesetre makacs csendbe burkolódzott. Az épület csöndes, nyugodt, zavaró lárma nélküli élethez szokott, mivel Nell maga sosem volt oda sem a társaságért, sem a nagy vendégjárásért (és az unokájánál még a konyhában garázdálkodó egerek is hangosabbak voltak). Így aztán hatalmas megrázkódtatást jelentett, amikor se szó, se beszéd beözönlött egy halom ember, összevissza nyüzsögtek a kertben és a házban, kilötyögtették a teát, és teliszórták morzsával a lakást. A hegygerincen álló hatalmas antikvitásközpont alatti hegyoldalban kuporgó ház sztoikus bölcsességgel tűrte ezt a legutóbbi méltánytalanságot.

Mondani sem kell, a nénikék mindent megszerveztek. Cassandra szívesen lemondott volna az egész felhajtásról, és egymagában gyászolta volna meg a nagyanyját, de a nénikék hallani sem akartak ilyesmiről. Kell hogy legyen Nellnek halotti tora. A család és Nell barátai is szeretnék leróni a kegyeletüket. És egyébként is, így illik, és kész.

Cassandra ilyen jámbor magabiztosság ellen semmilyen érvet nem tudott felhozni. Régebben még talán vitába szállt volna velük, de most már nem. Ráadásul a nénikéi élemedett koruk ellenére ellenállhatatlan erőt képviseltek (még a legfiatalabb, Hettie néni is túl volt a nyolcvanadik születésnapján). Így hát Cassandra elhessegette a kétségeit, ellenállt a kísértésnek, hogy rámutasson, hogy Nellnek nem is voltak barátai, és engedelmesen nekilátott a ráosztott feladatok elvégzésének. Teáscsészéket és süteményestányérokat vett elő, desszertvillákat kerített, és elpakolta Nell holmijának egy részét, hogy a rokonságnak legyen hova ülnie. Hagyta, hogy a nénikéi fontoskodva sürögjenek-forogjanak.

A nénikék persze nem Cassandra nagynénjei voltak, hanem Nell húgai, vagyis valójában Cassandra anyjának a nénikéi. De Lesley soha ügyet sem vetett rájuk, így hát őhelyette Cassandrát vették szárnyaik alá.

Cassandra félig-meddig arra számított, hogy az édesanyja is eljön a temetésre, hogy belibben majd a ravatalozóba, pont amikor kezdetét veszi a szertartás, harminc évvel fiatalabbnak néz ki a koránál, és bezsebel egy rakás elismerő pillantást, ahogy mindig. Örökké gyönyörűen, fiatalosan és lehetetlenül felelőtlenül.

De Lesley nem jött el. Majd küld egy lapot, gondolta Cassandra, egy nem teljesen az alkalomhoz illő képpel. Nagybetűs, lendületes, hivalkodó kézírással, a szöveg alatt csóközön. Abból a könnyen osztogatható fajtából, ami nem áll másból, mint egymás mellé húzott ikszekből.

Cassandra belemerítette kezét a mosogatóvízbe, és megmozgatta az úszkáló edényeket.

– Nos, szerintem minden ragyogóan sikerült – mondta Phyllis, Nell után a legidősebb néni, mind közül a leghatározottabb. – Nellnek is tetszett volna.

Cassandra oldalra sandított.

– Úgy értem – folytatta Phyllis, és egy másodpercre megállt a törölgetésben –, hogy tetszett volna neki, miután felhagyott volna a győzködésünkkel, hogy ilyesmire egyáltalán nincs is semmi szükség. – Egyszerre anyáskodó hangulatba került. – És veled mi van, kicsim? Hogy bírod?

– Jól vagyok.

– Nagyon sovány vagy. Eszel te rendesen?

– Naponta háromszor.

– Rád férne egy kis felhizlalás. Holnap este gyere át vacsorára, áthívom a többieket is, megsütöm a híres húsos pitémet.

Cassandra nem tiltakozott.

Phyllis körbesandított az ósdi konyhában, és észrevette a félig leszakadt szagelszívót.

– Nem félsz itt egymagad?

– Nem, dehogy félek…

– De hát egyedül vagy – vágott közbe Phyllis együttérzően. – Hát persze érthető. Ti ketten Nell-lel jól elvoltatok, igaz? – Nem várt válaszra, csak megszorította Cassandra karját naptól szeplős kezével, és folytatta a bátorító szónoklatot: – Túl leszel rajta, azt is megmondom neked, miért. Mindig szomorú dolog elveszíteni valakit, akit szeretünk, de nem olyan vészes, ha az illető már idős volt. Ez a világ rendje. Sokkal rosszabb, amikor egy fiatal… – A mondat kellős közepén elhallgatott, a válla megfeszült, és elvörösödött.

– Igen – vágta rá Cassandra –, persze ez igaz. – Egy pillanatra abbahagyta a mosogatást, és kibámult a konyhaablakon a hátsó udvarra. A hab végigsiklott az ujjain, az arany karikagyűrűn, amit még mindig viselt. – Ki kéne mennem gazolni egy kicsit. A sarkantyúka teljesen ránő az útra, ha nem figyelek oda.

Phyllis hálásan vetette rá magát az új társalgási témára:

– Átküldöm Trevort, hogy segítsen – szorította meg göcsörtös ujjaival Cassandra karját. – Jövő szombaton megfelel?

Dot néni csoszogott elő a nappaliból újabb tálcányi piszkos teáscsészével. Csörömpölve letette a pultra, és homlokához szorította párnás kacsóját.

– Na végre! – sóhajtott, és hunyorogva nézte Cassandrát és Phyllist lehetetlenül vastag szemüveglencséi mögül. – Ezek az utolsók.

Odament a konyhaszekrényhez, és belekukkantott egy kerek kekszesdobozba.

– Egészen megéheztem.

– Jaj, Dot – korholta Phyllis –, de hiszen most ettél!

– Már teljes egy órája.

– A te epehólyagoddal? Azt hittem, fogyókúrázol.

– Fogyókúrázom is – felelte Dot, és terebélyes csípőjére tette a kezét. – Karácsony óta három kilót fogytam. – Visszatette a doboz fedelét, és rezzenéstelen tekintettel állta Phyllis kétkedő pillantását. – Esküszöm.

Cassandra elfojtott egy mosolyt, miközben folytatta a mosogatást. Phyllis és Dot mindketten egyformán kerekdedek voltak, ahogy a többi nénikéje is. Az anyjuktól örökölték az alakjukat, ahogy ő is előtte a saját anyjától. Nell volt az egyetlen, akin nem fogott a családi átok, ő a nyúlánk, hórihorgas ír apjukra ütött. Mindig is mókás látványt nyújtottak a nővérek együtt, a magas, karcsú Nell és kerek, pufók húgai.

Phyllis és Dot tovább marakodtak, és Cassandra tapasztalatból tudta, hogy ha nem vet be valami elterelő hadműveletet, a vita addig mérgesedik, míg végül az egyikük (vagy mindkettő) lecsapja a konyharuhát, és sértődötten hazaviharzik. Cassandra elégszer látott már ilyet, de soha nem tudta megszokni azt, ahogy egy-egy mondat, egy, a kelleténél egy másodperccel hosszabb pillantás lángra lobbant egy évekkel azelőtt kezdődött nézeteltérést. Egyedüli gyerekként Cassandrát egyszerre nyűgözték le és borzasztották el a nővérek interakcióinak bejáratott ösvényei. Hál’ istennek a másik két nénikéjét már hazaterelték a családtagjaik, így nem tudtak még ők is beleszólni a vitába.

Cassandra megköszörülte a torkát:

– Khmm, van valami, amit szeretnék megkérdezni tőletek. – Kissé felemelte a hangját, és már majdnem sikerült felhívnia magára a figyelmüket. – Nell-lel kapcsolatban. Valamiről, amit a kórházban mondott.

Phyllis és Dot megfordultak, mindketten pulykavörös képpel, de a nővérük említésére lehiggadtak. Eszükbe jutott, miért is vannak itt, hogy mire fel törölgetik a ménkű sok teáscsészét.

– Nell-lel kapcsolatban? – kérdezte Phyllis.

Cassandra bólintott.

– A kórházban, amikor már közel volt a vég, mindig egy nőt emlegetett. Úgy hívta, a hölgy, az Írónő. És mintha azt hitte volna, hogy egy hajón vannak.

Phyllis összeszorította az ajkát.

– Csapongott az elméje, bizonyára nem tudta, mit beszél. Talán valami szereplő lehetett egy tévéműsorból, amit nézett. Nem volt valami kedvenc sorozata, ami esetleg egy hajón játszódott…?

– Jaj, Phyll… – csóválta a fejét Dot.

– Mintha rémlene, hogy mesélt róla…

– Jaj már, Phyll! – korholta Dot. – Nellie elment. Erre már semmi szükség.

Phyllis összefonta a karját, és duzzogva dohogott magában.

– El kellene mondanunk neki – mondta szelíden Dot. – Semmi baj nem lehet belőle. Most már nem.

– Mit kellene elmondani nekem? – kapkodta a tekintetét egyikről a másikra Cassandra. Ő csak azért tette fel a kérdést, hogy megelőzzön egy családi viszályt, nem számított rá, hogy fellebbenti a fátylat valami fura titokról. A nénikéi úgy meredtek egymásra, mintha ő ott se lenne. – Mit kellene elmondani nekem? – erősködött.

Dot jelentőségteljesen felvont szemöldökkel bámulta Phyllist.

– Jobb, ha tőlünk tudja meg, mint ha egyszer csak máshonnan derül ki.

Phyllis szinte észrevehetetlenül biccentett, majd farkasszemet nézett Dottal, és kesernyésen elmosolyodott. A közös tudás újra szövetségesekké tette őket.

– Rendben, Cass. Legjobb lesz, ha szépen leülsz – mondta végül. – Dotty, aranyom, feltennél egy kis teavizet? Jól esne egy finom kis teácska.

Cassandra követte Phyllist a nappaliba, és letelepedett Nell kanapéjára. Phyllis terebélyes hátsójával elhelyezkedett a szófa másik végében, és zavarában egy kiálló cérnaszálat birizgált.

– Nem könnyű eldönteni, hol is kezdjem. Rég volt, hogy egyáltalán eszembe jutott.

Cassandra egyáltalán nem értett semmit. Mi jutott eszébe rég?

– Amit most elmondani készülök, az a családunk nagy titka. Minden családban van ilyen, arra mérget vehetsz, csak éppen bizonyos titkok súlyosabbak, mint mások. – Összeráncolt homlokkal kémlelt a konyha felé. – Mi tart ennyi ideig? Ez a Dot lassú, mint a csiga.

– Miféle titokról beszélsz, Phyll?

Az asszony felsóhajtott.

– Megfogadtam, hogy soha többé senkinek nem beszélek róla. Már épp elég viszályt okozott a családban. Bárcsak apa megtartotta volna magának! De szegény azt hitte, hogy ezzel helyesen cselekszik.

– Mivel cselekszik helyesen?

Ha Phyllis hallotta is a kérdést, nem adta jelét. Ez az ő története, és a saját szája íze szerint akarta elmesélni, szépen, komótosan előadva.

– Boldog család voltunk. Nem voltunk gazdagok, de boldogok voltunk. Anyus, apus és mi, lányok. Nellie volt köztünk a legidősebb, utána vagy egy évtizedes szünet a Nagy Háború miatt, aztán jöttünk mi – mosolygott. – El se hinnéd, de akkoriban Nellie volt a család lelke. Mindannyian imádtuk, olyan volt nekünk, mint egy pótmama, főleg, miután anyus megbetegedett. Nell olyan szeretettel ápolta anyust!

Cassandra azt még csak el tudta képzelni, hogy Nell ápolja az anyját, de hogy az ő tüskés természetű nagyanyja lett volna a család lelke…

– Mi történt?

– Sokáig fogalmunk sem volt róla. Nell így akarta. Minden megváltozott a családban, de egyikünk sem tudta, mi volt az oka. Az imádott nővérkénk egyszerre teljesen megváltozott, mintha többé már nem szeretett volna minket. Nem egyik pillanatról a másikra, ennyire nem volt drámai a dolog. Csak visszahúzódott, apránként kivonta magát a családi körünkből. Hatalmas rejtély volt, fájdalmas változás, és apus semmit nem volt hajlandó elárulni, akárhogy nyaggattuk. A néhai uram volt az, isten nyugosztalja, aki nyomra vezetett minket. Bár nem szándékosan, szó sem volt arról, hogy Doug fel akarta volna fedni Nell titkát. Csak érdekelte a családfakutatás, és amikor Trevor megszületett, elhatározta, hogy készít egy családfát. Ugyanabban az évben, amikor az édesanyád született, ’47-ben, bizony.

Phyllis néni elhallgatott, és fürkészve vizsgálta Cassandrát, mintha azt latolgatná, vajon sejti-e már, hogy mi következik. Nem sejtette.

– Egy szép napon Doug bejön a konyhába, úgy emlékszem rá, mintha tegnap lett volna, és azt mondja, nem talál semmilyen adatot Nellie születéséről az anyakönyvekben. „Persze hogy nem – mondtam. – Nell Maryborough-ban született, még mielőtt szedtük volna a sátorfánkat, és áttelepültünk Brisbane-be.” Erre Doug azt mondja, hogy ő is ezt hitte, de amikor levelet küldött a maryborough-i anyakönyvi hivatalba, ott nem találtak róla semmit – vetett sokatmondó pillantást Cassandrára Phyllis. – Nell egész egyszerűen nem létezett, legalábbis a hivatalos papírok szerint.

Cassandra felnézett, amikor Dot becsoszogott a konyhából, és a kezébe nyomott egy csésze teát.

– Nem értem – hebegte.

– Persze hogy nem érted, aranyom – mondta Dot, és elhelyezkedett a Phyllis melletti karosszékben. – Sokáig mi sem értettük – csóválta sóhajtva a fejét. – Egészen addig nem értettük, amíg nem beszéltünk June-nal. Trevor esküvőjén történt, igaz-e, Phylly?

Phyllis bólintott.

– Igen, 1975-ben. Piszok dühös voltam Nellre. Nemrég vesztettük el apust, a legidősebb fiam, Nellie unokaöccse megnősül, ő pedig még arra se méltat minket, hogy odadugja a képét. Ehelyett elutazott nyaralni. Képzelheted! Ezért kezdtem el beszélgetni June-nal, és elismerem, hogy bizony mondtam pár cseppet sem hízelgő dolgot Nellről.

Cassandra kezdte elveszteni a fonalat, mert soha nem tudta számontartani a nénikéi számtalan barátját és rokonát.

– Ki az a June?

– Az egyik unokatestvérünk anyai ágról – felelte Dot. – Biztosan találkoztál már vele valamikor. Egy-két évvel volt idősebb Nellnél, és ők ketten gyerekkorukban elválaszthatatlanok voltak.

– Nagyon közel állhattak egymáshoz – vágott közbe Phyllis –, mert June volt az egyetlen, akinek Nell elmondta a dolgot, amikor történt.

– Amikor mi történt? – kérdezte Cassandra.

Dot előrehajolt.

– Apus elmondta Nellnek, hogy…

– Apus elmondott valamit Nellnek, amit soha nem kellett volna elmondania – vágott a szavába Phyllis. – Szegény azt hitte, helyesen cselekszik. Egész életében keservesen bánta, mert attól fogva már semmi sem volt ugyanolyan köztük, mint azelőtt.

– Pedig Nell volt a kedvence.

– Apus mindannyiunkat egyformán szeretett! – csattant fel Phyllis.

– Jaj, Phyll… – forgatta a szemét Dot. – Még most se vagy hajlandó elismerni! Nell volt a kedvence, hiába is tagadjuk. És mint utóbb kiderült, ez igencsak a sors iróniája volt.

Phyllis nem szólt, így Dot kapva kapott a lehetőségen, és folytatta a történetet:

– Nell huszonegyedik születésnapján történt, az ünnepség után…

– Nem utána, hanem még az ünnepség alatt – javította ki Phyllis, és Cassandra felé fordult. – Apus valószínűleg úgy gondolta, hogy legfőbb ideje elmondania a dolgot Nellnek, aki akkor éppen egy új élet küszöbén állt. Eljegyzett menyasszony volt, nem a nagyapád jegyese, hanem valaki másé.

– Tényleg? Erről nekem soha nem beszélt – hökkent meg Cassandra.

Phyllis tudálékosan bólogatott.

– Danny volt az élete szerelme. Helybeli fiatalember, nem olyan, mint Al.

Phyllis érezhető undorral ejtette ki a nevet. Nem volt titok, hogy a nénikék egyáltalán nem kedvelték Nell amerikai férjét. Nem személyes ellenszenv volt az oka, hanem egyszerűen a helyi lakosság ellenszenve a második világháború alatt Brisbane-t elözönlő, pénzzel kitömött, vasalt egyenruhás, egzotikus kiejtéssel beszélő amerikai katonákkal szemben, akik a háború után aztán a város női lakosainak jelentős részével együtt távoztak.

– Mi történt? Miért nem hozzá ment feleségül a nagyi?

– Pár héttel a születésnapi ünnepség után Nellie felbontotta az eljegyzést. Hogy micsoda csalódás volt ez mindannyiunknak! Mindannyian kedveltük Dannyt, és szegény fiúnak teljesen összetört a szíve. Később aztán elvett valaki mást, közvetlenül a háború előtt, de nem sok öröme volt benne, mert elesett a japcsik ellen harcolva.

– Az apja mondta Nellnek, hogy ne menjen hozzá? – kérdezte Cassandra. – Ezt mondta neki aznap este? Hogy ne menjen feleségül Dannyhez?

– Dehogyis! – horkant fel Dot. – Apus imádta Dannyt, soha egyikünk férje sem érhetett a nyomába.

– Akkor miért szakított vele Nell?

– Nem volt hajlandó elárulni, és Dannynek sem mondta meg, hogy miért. Majd’ belebolondultunk, de nem bírtuk kitalálni. Csak annyit tudtunk, hogy Nell nem áll szóba se apussal, se Dannyvel.

– Semmit nem tudtunk, míg Phyllis nem beszélt June-nal – mondta Dot.

– Negyvenöt évvel később.

– És mit mondott June? – kérdezte Cassandra. – Mi történt a születésnapi ünnepségen?

Phyllis belekortyolt a teájába, és felvonta a szemöldökét.

– Apus elmondta Nellnek, hogy nem az ő édesgyermekük.

– Örökbe fogadták?

A két öregasszony összenézett.

– Nem egészen – felelte Phyllis.

– Inkább találták – mondta a húga.

– Hazavitték.

– És megtartották.

Cassandra a homlokát ráncolva értetlenkedett.

– Találták? Hol?

– A maryborough-i kikötőben – mondta Dot. – Ahová a nagy hajók érkeztek Európából. Persze mostanában már nem érkeznek, azóta annál sokkal nagyobb kikötők épültek, és a legtöbb ember amúgy is repülőn utazik…

– Apus talált rá – vágott közbe Phyllis. – Egészen kis csöppség volt. Közvetlenül a Nagy Háború előtt. Az emberek seregestül menekültek Európából, és mi itt, Ausztráliában tárt karokkal fogadtuk őket. Akkoriban apus volt a kikötőmester, az ő feladata volt, hogy megállapítsa, hogy akik ide jöttek, azok-e, akiknek mondják magukat, és oda érkeztek-e, ahova akartak. Csomóan egy árva mukkot se beszéltek angolul. Ha jól értettem, az egyik délután nagy felfordulás volt a kikötőben. Angliából futott be egy hajó, borzalmas utazást követően. Tífuszjárvány, napszúrás, volt ott minden, és amikor a hajó beérkezett a kikötőbe, akadtak gazdátlan csomagok és papírok nélküli utasok. Nagy kavarodás volt, de apusnak sikerült mindent kibogoznia, nem csoda, mert ő mindig is nagyon tudott rendet tartani, és aztán a szokásosnál tovább maradt, hogy az éjjeliőrnek elmagyarázza, miért vannak gazdátlan bőröndök az irodában. Ekkor történt, mialatt várakozott, hogy észrevette, hogy valaki még ott maradt a parton. Egy kislány, négyévesforma, egy kis gyerekbőrönd tetején üldögélt.

– Közel s távol sehol senki – tette hozzá a fejét csóválva Dot. – Egy szál egyedül volt szegényke.

– Apus megpróbálta kideríteni, hogy hívják, de a kislány nem tudta megmondani. Azt mondta, nem emlékszik. A bőröndön nem volt cédula, benne se volt semmi, ami nyomra vezethette volna, már amennyire apus ott helyben meg tudta állapítani. De már későre járt, sötétedett, és elkezdett esni az eső. Apus tudta, hogy a kicsi éhes lehet, ezért végül úgy döntött, hogy nincs mit tenni, hazaviszi magával. Mi mást tehetett volna? Nem hagyhatta ott a rakparton az esőben egész éjjel, nem igaz?

Cassandra megcsóválta a fejét, és próbálta a magányos, fáradt csöppség képét a fejében összeegyeztetni azzal a Nell-lel, akit ő ismert.

– Ahogy June mesélte, apus másnap, amikor reggel dolgozni ment, arra számított, hogy kétségbeesett rokonok keresik a kislányt, hogy nyomoz a rendőrség…

– De semmi – kapcsolódott be Dot. – Nap nap után semmi: az égegyadta világon senki nem kereste azt a gyereket.

– Olyan volt, mintha nem hagyott volna maga után semmi nyomot. Apusék megpróbálták kideríteni, kicsoda lehet, de mindennap annyi új ember érkezett… Annyi papírmunka volt. Olyan könnyű volt valamit elveszteni.

– Vagy valakit.

Phyllis nagyot sóhajtott.

– Szóval megtartották.

– Mi mást tehettek volna?

– És elhitették vele, hogy ő is az ő gyerekük.

– A testvérünk.

– Míg aztán Nell huszonegy éves nem lett – folytatta Phyllis. – És akkor apus úgy döntött, hogy meg kell tudnia az igazat. Hogy talált gyerek, és semmi más nem utal a múltjára, csak egy apró gyerekkoffer.

Cassandra szótlanul ült a helyén, próbálta megemészteni a hallottakat. Kezét a meleg teáscsésze köré kulcsolta.

– Mennyire egyedül érezhette magát!

– Bizony – helyeselt Dot. – Egy szál egyedül azon a hosszú úton. Heteken át egyedül azon a nagy hajón, és végül ott találja magát egy néptelen kikötőben.

– És azután is.

– Hogy érted? – ráncolta a homlokát Dot.

Cassandra összeszorította a száját. Hogy is érti tulajdonképpen? Csak hirtelen kicsúszott a száján. Egyszerre elöntötte a bizonyosság. Hogy milyen egyedül volt a nagyanyja. Mintha ebben a pillanatban váratlan fény vetült volna Nell egy fontos vonására, amiről eddig fogalma sem volt. Vagyis inkább mintha hirtelen megértette volna a nagyanyja egy jellemvonását, melyet nagyon is jól ismert. Az elszigeteltségét, a függetlenségét, a tüskésségét.

– Nagyon egyedül érezhette magát, amikor rájött, hogy nem az, akinek addig hitte magát.

– Igen – mondta Phyllis meglepetten. – Be kell vallanom, eleinte nem értettem. Amikor June ezt elmondta, nem értettem, hogy mindez mit változtat bármin is. Az istennek se voltam képes felfogni, hogy miért hatott ez ennyire rosszul Nellre. Anyus és apus nagyon szerették, mi, kisebbek valósággal istenítettük a nővérünket, jobb családot nem is kívánhatott volna – mondta. A kanapé karfájára könyökölve a tenyerébe támasztotta az állát, és elcsigázottan megdörzsölte a halántékát. – De ahogy telt az idő, megértettem… Megesik az ilyesmi, nem igaz? Megértettem, hogy azok a dolgok, melyeket maguktól értetődőknek veszünk, milyen fontosak. Tudod, a család, a vérségi kötelék, a múlt… Ezektől leszünk azok, akik vagyunk, és apus ettől fosztotta meg Nellt. Nem szándékosan, de akkor is megtette.

– Nell biztosan megkönnyebbült, amikor végre ti is megtudtátok – jegyezte meg Cassandra. – Így azért biztosan minden egyszerűbb lett.

Phyllis és Dot összenéztek.

– Mert ugye megmondtátok neki, hogy rájöttetek?

Phyllis vállat vont.

– Párszor majdnem megmondtam neki, de amikor arra került a sor, valahogy nem találtam a szavakat, nem voltam képes rá. Nell olyan sokáig nem szólt róla, e köré a titok köré építette föl újra az életét, és olyan keményen igyekezett megőrizni. Olyan volt, mintha… nem is tudom… szinte kegyetlenségnek hatott volna lebontani azokat a falakat. Mintha másodszor is kihúznánk a lába alól a talajt – csóválta a fejét Phyllis néni. – De persze lehet, hogy ez csak mellébeszélés. Nell nagyon goromba tudott lenni, ha akart, szóval lehet, hogy egyszerűen csak nem volt bátorságom hozzá.

– Ugyan már, ennek semmi köze bátorsághoz vagy gyávasághoz – jelentette ki határozottan Dot. – Mind egyetértettünk, hogy így lesz a legjobb. Nell így akarta, és kész.

– Talán igazad van – adta be a derekát Phyllis. – De azért az ember elgondolkodik. Mert bőven akadt volna alkalom, hogy mást ne mondjak, aznap, amikor Doug visszahozta a bőröndöt.

– Nem sokkal azelőtt, hogy apus meghalt – magyarázta Dot Cassandrának –, megkérte Phylly férjét, hogy ugyan már vigye át a koffert Nellnek. Egy árva szóval sem mondta, hogy miféle bőrönd az. Ilyen volt apus, ugyanolyan jól tudott titkot tartani, mint Nell. Egész idő alatt ott volt nála elrejtve. És benne minden ugyanúgy, mint amikor megtalálta Nellt.

– Vicces – jegyezte meg Phyllis. – Ahogy megláttam a bőröndöt, rögtön eszembe jutott, amit June mesélt. Tudtam, hogy ez az a bőrönd, amin Nell üldögélt sok-sok évvel azelőtt a kikötőben, amikor apus rátalált, pedig egész idő alatt ott volt apus tárolójában, és egyszer sem jutott eszembe, hogy belenézzek. Valahogy nem kötöttem össze Nell-lel. Amikor egyáltalán észrevettem, azon tűnődtem, hogy vajon mi az ördögöt kezdhetett anyus meg apus egy ilyen vicces kis kofferral. Fehér bőrborítás ezüstcsattal. És egészen aprócska volt, gyerek méretű…

És bár Phylly tovább ecsetelte a bőrönd kinézetét, nem volt rá szükség, mert Cassandra pontosan tudta, hogyan néz ki.

Sőt mi több, azt is tudta, mi van benne.

5

Brisbane, 1976

Mihelyt az anyja letekerte az ablakot, és kiszólt a benzinkutasnak, hogy „Tele kérem!”, Cassandra rögtön rájött, hova utaznak. A férfi mondott valamit, mire az anyja kislányosan felkacagott. A fickó rákacsintott Cassandrára, majd az anyja rojtos szélű farmersortjából előkandikáló hosszú, barnára sült combjára pillantott. Cassandra hozzá volt szokva, hogy a férfiak megbámulják az anyját, és nem foglalkozott a dologgal. Ehelyett inkább elfordult, kinézett a saját ablakán, és Nellre, a nagyanyjára gondolt. Merthogy hozzá igyekeznek, amint az kiderült. Egyetlenegy oka lehet annak, hogy az anyja öt dollárnál többért tankol: hogy megteszik a jó egyórás utat a délkeleti autópályán Brisbane-be.

Cassandra mindig is tartott Nelltől. Eddig csak öt alkalommal találkozott vele (már ha jól emlékezett), de Nellt nem lehetett egykönnyen elfelejteni. Hogy mást ne mondjunk, ő volt a legöregebb ember, akit Cassandra életében látott. És nem mosolygott agyba-főbe, ahogy más emberek, és ettől mindjárt előkelőnek és elég félelmetesnek tűnt. Lesley nem sokat emlegette Nellt, de egyszer, amikor Cassandra már ágyban volt, és az anyja épp az aktuális fiújával, a Len előttivel vitatkozott, hallotta, hogy Nellt boszorkányként emlegetik, és bár a kislány akkor már rég nem hitt a varázslatban és a tündérmesékben, a képet nem tudta kiverni a fejéből.

Nell tényleg olyan volt, mint egy boszorkány. A tarkóján szoros kontyba fogott hosszú, ezüstszürke haja, a keskeny faházikó a paddingtoni domboldalban a burjánzó kerttel és a citromsárgára mázolt falaival, melyekről pattogzott le a festék, a szomszéd macskák, melyek mindenhová árnyékként követték… Ahogy nézni tudott az emberre, mintha éppen most készülne átkot szórni rá.

Lehúzott ablakokkal száguldottak végig a Logan Roadon, Lesley hangosan énekelte a rádió slágerlistájáról szóló új ABBA-számot. Miután átkeltek a folyón, elhaladtak a városközpont mellett, majd át Paddingtonon, a hegyoldalban gombaként sorakozó, hullámlemez tetejű házak közt. A Latrobe Terrace-ről aztán le egy meredek lejtőn, és ott, egy keskeny utcácska közepén állt Nell házikója.

Lesley csikorogva lefékezte a kocsit, és levette a gyújtást. Cassandra egy pillanatig még ült a helyén, a nap forrón tűzött be az ablakon a lábára, a térdhajlatában a bőr a műanyag üléshez ragadt. Ő is kiugrott a kocsiból az anyja után, és megállt mellette a járdán, majd önkéntelenül is felbámult a magas, faborítású házra.

Keskeny, összevissza repedezett ösvény vezetett fel az egyik oldalon. Odafent volt egy ajtó, de valaki évekkel ezelőtt lezárta a lépcsőt, így a bejárat sötétbe burkolózott, és Lesley azt mondta, nem is használják. Nellnek ez így tökéletesen megfelel, tette hozzá: így nem toppanhatnak be váratlan vendégek azt gondolva, hogy szíves fogadtatásban részesülnek. Az ereszcsatorna régi és rozoga volt, a közepén egy nagy, rozsdás szélű lyuk éktelenkedett, melyen át zivatar idején vödörszám ömölhetett a víz. De ma nem lesz eső, gondolta Cassandra, ahogy a meleg szellőben összecsendültek a szélcsengők.

– Atyaég, micsoda egy szarfészek ez a Brisbane – mondta Lesley, és nagy, bronzbarna napszemüvege fölött kikukkantva megcsóválta a fejét. – Hála az égnek, hogy kiszabadultam innen.

Az ösvény fölső vége felől zaj hallatszott. Fényes szőrű, vörös macska mérte végig a jövevényeket, egyértelműen barátságtalan pillantással. Kapupánt nyikorgása, majd halk léptek zaja. Magas, ősz hajú alak jelent meg a macska mellett. Cassandrának elakadt a lélegzete. Nell. Olyan volt, mintha szemtől szemben állna képzelete szüleményével.

Csak álltak ott, nézték egymást. Egyikük sem szólt. Cassandrának az a furcsa érzése támadt, hogy valami rejtélyes felnőtt rituálé tanúja, amit nem ért még teljesen. Azon tűnődött, vajon miért álldogálnak még mindig, és ki teszi meg a következő lépést, amikor Nell megtörte a csendet:

– Azt hittem, megegyeztünk, hogy előbb telefonálsz.

– Én is örülök, hogy látlak, anya!

– Éppen dobozokat szortírozok árverésre. Mindenütt szanaszét van a holmi, nincs hely leülni.

– Megoldjuk. – Lesley Cassandra felé csettintett az ujjával. – Az unokád szomjas, rohadt meleg van idekint.

Cassandra zavartan állt egyik lábáról a másikra, és a földet bámulta. Volt valami fura az anyja viselkedésében, valami újfajta idegesség, amit nem tudott mire vélni. Hallotta, ahogy a nagyanyja lassan kifújja a levegőt.

– Jól van, rendben – mondta Nell. – Akkor hát gyertek beljebb!

*

Ami a rendetlenséget illeti, Nell nem túlzott. A padlót gyűrött újságpapírból álló, zizegő halmok borították. Az asztalon, mely szigetként emelkedett ki a papirostengerből, porcelán-, üveg- és kristálykészletek darabjai. Csecsebecsék, gondolta Cassandra büszkén, hogy emlékszik a kifejezésre.

– Felteszek teavizet – mondta Lesley, és átsasszézott a konyha túloldalára.

Nell és Cassandra kettesben maradtak, és az idős asszony végigmérte a gyereket azzal a szokásos, hátborzongató tekintetével.

– Nőttél – állapította meg. – De még mindig túl sovány vagy.

Ez igaz volt, az iskolában a gyerekek is ezt mondták.

– Én is ilyen vézna voltam – folytatta Nell. – Tudod, hogy hívott az apám?

Cassandra megvonta a vállát.

– Piszkafa. Azt mondta, szerencse, hogy nem törnek ketté a lábaim.

Nell nekifogott levenni a teáscsészéket a régimódi tálalószekrényre erősített kampókról.

– Teát kérsz, vagy kávét?

Cassandra megbotránkozva csóválta meg a fejét. Igaz, hogy májusban elmúlt tíz, de azért még kislány volt, és nem volt hozzászokva, hogy felnőttek felnőtt italokkal kínálgatják.

– Nálam nincs szörp vagy szénsavas üdítő – figyelmeztette Nell –, semmi ilyesmi.

Erre már visszatért a hangja:

– A tejet szeretem.

Nell rásandított.

– A hűtőben van, mindig tartok itthon, a macskák miatt. Csúszós az üveg, le ne ejtsd a padlóra!

Amikor kitöltötték a teát, Cassandrának azt mondta az anyja, hogy húzzon szépen kifelé. Süt a nap, túl szép az idő, hogy egy ekkora nagylány bent kuksoljon a házban. Nell nagymama hozzátette, hogy játszhat a ház mögött, de ne nyúljon semmihez. És főleg be ne tegye a lábát a földszinti lakásba.

*

Ez is egy olyan rémes nyári hőhullám volt, amikor a napok mintha szünet nélkül folytak volna egymásba. A ventilátor csak terelgeti körbe a forró levegőt, a kabócák ciripelésétől meg lehet süketülni, a puszta lélegzetvétel is valóságos kínszenvedés, és az ember legszívesebben hanyatt vágná magát, és csak várná, hogy elmúljon a január és a február, hogy megérkezzenek a márciusi viharok, és végül áprilisban feltámadjon a szél.

De Cassandra erről mit sem tudott. Gyerek volt, és a gyerekek bírják a nehéz időjárást. Becsapta maga mögött a szúnyoghálós ajtót, és az ösvényen hátrament a hátsó kertbe. A frangipáni lehullott virágai feketére aszalódtak a tűző napon. Menet közben széttaposta őket a cipőjével, és elégedetten nézte, ahogy szétkenődnek a világos színű betonon.

A fenti füves részen letelepedett a kis vas kerti székre, és lenézett titokzatos nagyanyja furcsa kertjére, mögötte a toldozott-foltozott házzal. Eltöprengett, hogy vajon az anyja és a nagyanyja miről beszélhetnek, miért pont ma jöttek ide látogatóba, de akárhogy forgatta a kérdéseket a fejében, nem talált választ rájuk.

Egy idő után a kert vonzereje ellenállhatatlannak bizonyult. A nyugtalanító kérdésekről megfeledkezve nekilátott begyűjteni a nebáncsvirág magoktól duzzadó terméstokjait, miközben a távolból egy közönyt mímelő fekete macska tartotta szemmel. Amikor már szép gyűjteményt összeszedett, Cassandra felmászott az udvar hátsó sarkában álló mangófa legalacsonyabb ágára, és a tokocskákat a tenyerében tartva elkezdte sorra kipukkasztgatni őket. Élvezte, ahogy a hűvös, ragacsos magok kipattannak az ujjai közül, és nevetve figyelte, ahogy a cica meglepetten szimatol, amikor szöcskének néz egy mancsai közé pottyanó tokhéjat.

Amikor mindet kipukkasztotta, Cassandra beletörölte a kezét a sortjába, és körülnézett. A drótkerítés másik oldalán egy hatalmas, négyszögletes, fehér épület emelkedett. Tudta, hogy az a Paddington Színház, bár most zárva van. Valahol annak a közelében áll a nagyanyja régiségboltja. Cassandra egyszer már járt ott, Lesley egyik korábbi rögtönzött látogatása alkalmával. Az anyja akkor otthagyta Nellnél, miközben elment találkozni valakivel vagy elintézni valamit.

Nell megengedte, hogy kisuvickoljon egy ezüst teáskészletet. Cassandra nagyon élvezte ezt, beszívta a tisztítószer szagát, figyelte, ahogy a puha rongy egyre feketébbé, a teáskanna pedig egyre fényesebbé változik. Nell még a jelzéseket is elmagyarázta: az oroszlán jelentette a színezüstöt, a leopárdfej Londont, a betű pedig a készítés évét. Olyan volt, akár egy titkos kód. Cassandra a következő héten feltúrta otthon a lakást, ezüstholmit keresett, amit kipucolhat és dekódolhat Lesley-nek. De nem talált. El is felejtette, hogy annak idején mennyire élvezte a feladatot.

Ahogy telt a nap, a mangófa levelei kókadozni kezdtek a hőségtől, és a szarkáknak is a torkukon akadt a danolászás, Cassandra pedig visszament a házhoz a kerti ösvényen. Az anyja és Nell még mindig a konyhában voltak, látta sötét árnyalakjukat a szúnyoghálós ajtón keresztül, ezért hát úgy döntött, hogy megkerüli a házat. Ráakadt egy jókora, kerekeken gördülő faajtóra, és ahogy meghúzta a fogantyút, az kinyílt, és feltárult a ház alatti hűvös, félhomályos helyiség.

A kinti ragyogó napsütéssel olyan ellentétben állt a benti sötétség, mintha Cassandra egy másik világ küszöbén állna. Torkában dobogó szívvel belépett, és körbejárta a szobát. Szép nagy helyiség volt, de Nellnek sikerült majdnem dugig telepakolnia. Három oldala mentén mindenféle alakú és méretű dobozok álltak a plafonig egymásra zsúfolva, a negyedik falnak pedig régi ajtókat, ablakokat támasztottak, némelyikben ki volt törve az üveg. Csupán egy ajtónyílás maradt szabadon a szemközti falon, amely abba a szobába vezetett, amit Nell csak „lakásként” emlegetett. Cassandra kíváncsian bekukucskált, és látta, hogy az egész nem nagyobb, mint egy hálószoba. Régi könyvek alatt roskadozó, házilag összetákolt polcok sorakoztak két fal mentén, a sarokban egy összecsukható kempingágy, ráterítve egy piros-fehér-kék patchwork takaró. Fény egyedül egy aprócska ablakon át érkezett a szobába, de valaki az elé is felszögelt néhány deszkát keresztben. Talán a betörők elriasztására, vélekedett Cassandra. Bár el sem tudta képzelni, mit keresne egy ilyen szobában egy betörő.

Legszívesebben leheveredett volna az ágyra, szerette volna meleg bőrén érezni a patchwork takaró hűvösét, csakhogy Nell világosan fogalmazott: játszhat lent a kertben, de nem teheti be a lábát a lakásba, és Cassandra szófogadó gyerek volt. Úgyhogy ahelyett, hogy belépett volna, sarkon fordult. Visszament oda, ahová egy gyerek valamikor régen felrajzolt egy ugróiskolát a cementpadlóra. Körülvizslatott alkalmas kőre vadászva, és miután néhányat elvetett, megállapodott egynél, mely szabályos formájú volt, éles peremek nélkül, melyek eltéríthették volna az útjáról.

Cassandra elgurította – tökéletes találat az első négyzet közepén –, és ugrálni kezdett. Épp a hetesnél tartott, amikor felcsattant nagyanyja hangja, élesen, mint az üvegcserép, áthatolva odafentről a plafon deszkáin:

– Miféle anya vagy te?

– Nem rosszabb, mint amilyen te voltál.

Cassandra mozdulatlanná dermedt, fél lábon egyensúlyozott az egyik mező közepén, és fülelt. Csend volt, legalábbis amennyire meg tudta állapítani. De valószínűleg csak lehalkították a hangjukat, eszükbe jutott, hogy mindkét oldalon alig néhány méternyire vannak a szomszédok. Amikor az anyja és a fiúja veszekedtek, Len mindig figyelmeztette Lesley-t, hogy nem a szomszédok előtt kéne kiteregetniük a szennyesüket. Az bezzeg nem zavarta őket, hogy Cassandra minden szót hallott.

Megingott, elvesztette az egyensúlyát, és letette a lábát. Csak egyetlen pillanatra, és rögtön fel is emelte. Ezt még Tracy Waters is elnézte volna, aki pedig a legszigorúbbnak tartott ugróiskola-bíró volt az ötödikes lányok között, és simán folytathatta volna a menetet, de Cassandra elvesztette a kedvét. Az anyja hanghordozása aggasztotta. A hasa is megfájdult.

Félredobta a követ, és kilépett az ugróiskolából.

Túl meleg volt odakint ahhoz, hogy kimenjen. Leginkább olvasni lett volna kedve. Bebarangolni az Elvarázsolt Erdőt, felmászni a Messzi-messzi Fára, vagy a híres Ötösfogattal felderíteni a csempészek elhagyatott erődjét. Elképzelte maga előtt a könyvét, amint odahaza hever az ágyán, ahol reggel hagyta. Butaság volt, hogy nem hozta el, a fejében hallotta Len hangját, mint mindig, amikor valami ostobaságot művelt.

Ekkor eszébe jutottak Nell könyvespolcai a régi könyvekkel, bent a lakásban. Nell biztosan nem bánná, ha elvenne egyet, csak kölcsönbe, olvasni. Nagyon vigyázna rá, és utána visszatenné pont ugyanoda, ahol találta.

Odabent nehéz porszag volt, régi holmik szaga. Cassandra tekintete végigsimította a könyvek piros, zöld, sárga gerincét, és várta, hátha valamelyik megszólítja. A harmadik polc szélén egy cirmos macska nyújtózott el, a könyvek előtt, egy keskeny napfénysávban egyensúlyozott, Cassandra eddig észre se vette, és most azon töprengett, hogy vajon honnan került elő, és hogyan jöhetett be anélkül, hogy észrevette volna. A macska mintha érezte volna, hogy rosszallóan nézik, előrenyújtotta mellső tappancsait, és fensőbbséges pillantással végigmérte a kislányt. Aztán egyetlen kecses mozdulattal lehuppant a padlóra, és eltűnt az ágy alatt.

Cassandra követte a szemével, és eltűnődött, milyen lehet ilyen könnyedén mozogni, így eltűnni tökéletesen, egyetlen szempillantás alatt. Pislogva nézett utána. Vagy talán nem is olyan tökéletesen. Ahol a macska besurrant az ágy alá, a patchwork takaró alól most kikandikált valami. Valami kicsi és fehér. Négyszögletes.

Cassandra letérdelt az ágy mellé, és felemelte a takaró szélét. Bekukkantott az ágy alá. Egy aprócska bőrönd volt, régi, kopott. A fedele ferdén állt, kicsit kilátszott a tartalma. Papírok, valami fehér anyag, egy kék szalag.

Hirtelen elöntötte a bizonyosság, az érzés, hogy egyszerűen muszáj kiderítenie, hogy pontosan mi van a bőröndben, még ha ez azt is jelenti, hogy még jobban megszegi Nell szabályait. Torkában dobogó szívvel előhúzta a bőröndöt, és felhajtott fedelét az ágynak támasztva nekilátott, hogy átnézze a tartalmát.

Ezüst hajkefe, régi és biztosan értékes, a sörték közelében a londoni készítést jelző kis leopárdfej lenyomata. Egy fehér ruhácska, csinos, olyan régimódi, amilyet Cassandra még soha nem látott, és persze nem is volt neki ilyesmi, a lányok kinevették volna az iskolában, ha ilyet hord. Egy köteg papír világoskék szalaggal összefogva. Cassandra ujjai hegyével kibontotta a masnit, és félresöpörte a szalag végeit, hogy lássa, mit rejt a csomag.

Egy kép volt, egy fekete-fehér ceruzarajz. A leggyönyörűbb nő, akit Cassandra életében látott, egy kerti boltív alatt állt. Nem, nem is boltív volt, inkább egy lombok alkotta nyílás, bejárat a fák alagútjába. Labirintus, ötlött fel benne hirtelen. A különös szó teljesen készen bukkant elő az elméjéből.

A rajz apró, finom, fekete vonalakból állt össze, Cassandra azon töprengett, milyen érzés lehet ilyesmit alkotni. A kép furcsán ismerős volt, először el sem tudta képzelni, hogy lehet ez. Aztán rájött: a nőalak olyan volt, mintha egy gyerekkönyv lapjairól lépett volna elő. Mint egy régimódi mesekönyv illusztrációja, a szegény lány, aki királykisasszonnyá változik, amikor a jóképű királyfi meglátja, hogy ki rejtőzik a rongyos ruha mögött.

Letette a rajzot maga mellé a padlóra, és a papírköteg többi részére fordította figyelmét. Voltak ott borítékok, bennük levelek, meg egy vonalas füzet, melyet valaki teleírt hosszúkás, cirkalmas betűkkel. Lehet, hogy valami más nyelven írták, mert Cassandra akárhogy próbálta, nem tudta elolvasni. A füzet végébe dugva prospektusok és színes képeslapokból kitépett oldalak, valamint egy régi fénykép, mely egy férfit, egy nőt és egy fonott copfos kislányt ábrázolt. Cassandrának egyikük se volt ismerős.

A füzet alatt egy mesekönyvet talált. A sötétzöld bársonyborítón arany betűkkel az állt: Varázslatos mesék kisleányoknak és kisfiúknak, a szerző: Eliza Makepeace. Cassandra hangosan elismételte az író nevét, élvezte ajkán a titokzatos zizegését. Kinyitotta a könyvet, és rögtön az első oldalon, a címlap mögött egy tündért ábrázoló rajzra bukkant: a hosszú, hullámzó hajú, áttetsző szárnyú alak fején csillagkoszorú, és egy madárfészekben üldögélt. Ahogy tüzetesebben szemügyre vette, Cassandra rájött, hogy a tündér arca ugyanaz, mint a ceruzavázlaton szereplő nőalaké. A fészek alja körül cirkalmas írással az állt: „A Mesemondó: Miss Makepeace”. Cassandra kedvtelve összeborzongott, ahogy odalapozott az első meséhez, ezzel megzavart ezüstmolyok valóságos raját rebbentve fel. Az idő múlása megsárgította a könyv lapjait, szélük foszladozott. A papír morzsalékosnak érződött, és amikor megdörzsölte az egyik szamárfüles sarkot, elporladt, mintha semmivé válna.

Cassandra képtelen volt ellenállni. Oldalt fekve felkucorodott a kempingágy közepére. Olvasásra tökéletes hely volt, hűvös, csöndes és titkos. Mindig elbújt, amikor olvasott, maga sem tudta, miért. Mintha képtelen lett volna lerázni magáról a bűnös lustaság gyanúját, mintha az, hogy ennyire tökéletesen átadja magát egy ekkora élvezetnek, csakis helytelen dolog lehetne.

De átadta magát. Fejest ugrott a nyúlüregbe, egyenesen egy varázsos, rejtélyes tündérmesébe, mely egy királykisasszonyról szólt, aki egy vak öregasszonnyal él egy sötét rengeteg mélyén. Egy bátor királylányról, aki sokkal, de sokkal bátrabb volt, mint amilyen Cassandra valaha is lesz.

Már csak kétoldalnyi volt hátra a meséből, amikor a feje fölött léptek zaja ütötte meg a fülét.

Jönnek.

Felült, átvetette a lábát az ágy szélén, lelépett a padlóra. Mindennél jobban szerette volna végigolvasni a mesét, megtudni, hogy mi történt a királykisasszonnyal. De nem volt mit tenni. Lesimította a lapokat, mindent gyorsan visszadugott a kofferba, és az egészet betolta az ágy alá. Engedetlensége minden bizonyítékát eltüntette szem elől.

Kisurrant a lakásból, felkapott a földről egy követ, és beállt az ugróiskolába.

Amikor az anyja és Nell nagymama felbukkantak a tolóajtóban, Cassandra meggyőzően alakította az egész délután engedelmesen ugróiskolázó kislányt.

– Gyere csak ide, kölök! – mondta Lesley.

Cassandra leporolta a sortját, odament az anyjához, és elcsodálkozott, amikor Lesley átkarolta a vállát.

– Jól érzed magad?

– Igen – felelte a gyerek óvatosan. Rájöttek volna, hogy mit csinált?

De az anyja nem volt mérges. Épp ellenkezőleg, szinte diadalittas kifejezés terült el az arcán, ahogy Nellre pillantott.

– Nem megmondtam? Jól elvan ez egymagában, látod.

Nell nem szólt semmit, mire Cassandra anyja folytatta:

– Egy kicsit itt maradsz Nell nagyinál, Cassie. Micsoda jó kis kaland lesz!

Ez meglepte a kislányt: úgy látszik, az anyjának hosszabb elintéznivalója akad Brisbane-ben.

– Itt fogok ebédelni?

– Szerintem mindennap, amíg vissza nem jövök érted.

Cassandra hirtelen megérezte, hogy milyen éles a kő, amit a tenyerében szorongat. Ahogy a sarkai belenyomódnak az ujjai hegyébe. Anyjáról a nagyanyjára nézett. Most csak játszanak? Az anyja viccelne? Azt várta, hogy Lesley majd hirtelen kacagásban tör ki.

De az anyja nem kacagott. Csak bámult Cassandrára tágra nyílt kék szemével.

Cassandrának hirtelen semmi nem jutott az eszébe.

– Nem hoztam pizsamát – makogta végül.

Az anyja elmosolyodott, hirtelen, szélesen és megkönnyebbülten, és Cassandrának átvillant az agyán, hogy elszalasztotta a visszautasítás lehetőségét.

– Afelől ne aggódj, te butus. Bepakoltam neked egy egész bőröndnyi holmit, a kocsiban van. Csak nem képzeled, hogy táska nélkül hagylak itt?

Nell ezalatt végig szótlanul állt. Rosszalló pillantással méregette Lesley-t. Cassandrának eszébe jutott, hogy a nagyanyja biztosan nem akarja, hogy ő itt maradjon. A kislányok folyton útban vannak, ahogy Len mondogatta mindig.

Lesley odaszökkent a kocsihoz, behajolt a lehúzott ablakon, és előrántott egy utazótáskát. Cassandra azon tűnődött, hogy vajon mikor csomagolhatta össze, és miért nem hagyta, hogy ő maga szedje össze a holmiját.

– Nesze, kölök – nyomta Cassandra kezébe a táskát. – Van benne egy meglepetés. Egy új ruha, Len segített kiválasztani.

Lesley felegyenesedett, és odafordult Nellhez:

– Csak egy-két hétről van szó, esküszöm. Csak amíg Lennel zöld ágra vergődünk.

Most összeborzolta Cassandra haját.

– Nell nagyi alig várja, hogy egy kicsit együtt legyetek. Igazi nyári vakáció lesz a füstös nagyvárosban. Legalább lesz miről mesélned a barátnőidnek, amikor újra kezdődik a suli.

Cassandra nagyanyja elmosolyodott, de ez nem volt egy boldog mosoly. Cassandra tudta, hogy milyen érzés így mosolyogni. Ő maga is gyakran folyamodott hozzá, amikor az anyja megígért neki valamit, amire nagyon vágyott, de ő tudta, hogy úgyse lesz belőle semmi.

Lesley egy futó puszit nyomott az arcára, megszorította a kezét, aztán egyszerre már nem volt sehol. Eltűnt, még mielőtt Cassandra megölelhette volna, figyelmeztethette volna, hogy vezessen óvatosan, és megkérdezhette volna, hogy pontosan mikor fog érte jönni.

*

Nell később vacsorát főzött – zsíros kolbászt sütött, mellé krumplipürét és konzerv zöldborsót adott –, amit a konyha melletti keskeny kis szobában ettek meg. Nell házában az ablakokon nem voltak szúnyoghálók, mint Len lakásában a Burleigh Beachen, ehelyett Nell egy műanyag légycsapót tartott a keze ügyében az ablakpárkányon. Ha pimaszkodtak a legyek vagy a szúnyogok, villámgyorsan lecsapott. A fürge, begyakorolt mozdulatokra az ölében alvó macska már meg se rezzent.

A hűtő tetején álló köpcös asztali ventilátor leginkább csak ide-oda terelte a nyirkos, fullasztó levegőt. Miközben ettek, Cassandra tőle telhetően udvariasan válaszolgatott a nagyanyja kérdéseire, aztán végre véget ért a kínkeserves közös vacsora. A kislány segített eltörölgetni a tányérokat, majd Nell megmutatta neki a fürdőszobát, és langyos vizet eresztett a kádba.

– Csak egy dolog rosszabb, mint a hideg fürdő télen – jelentette ki Nell tárgyilagosan –, mégpedig a forró fürdő nyáron.

Elővett egy barna törülközőt a szekrényből, és rátette a vécétartály tetejére.

– Majd zárd el a vizet, amikor idáig elér – mutatott egy repedésre a zöld zománcon, aztán felegyenesedett, és lesimította a ruháját. – Elboldogulsz?

Cassandra bólintott, és elmosolyodott. Remélte, hogy megfelelő választ adott, a felnőttek néha furcsák tudnak lenni. Tudta, hogy ha nem is mindegyikük, de a legtöbben nem szeretik, ha a gyerekek hangot adnak az érzéseiknek, főleg nem az elégedetlenségüknek. Len sűrűn emlékeztette rá, hogy az a jó gyerek, aki szépen mosolyog, és kussban marad. De Nell más volt, Cassandra nem tudta, honnan, de érezte, hogy Nellnél más szabályok érvényesek. Na mindegy, azért biztos, ami biztos.

Ezért aztán nem említette meg a fogkefét sem, pontosabban a fogkefe hiányát. Lesley folyton megfeledkezett ilyesmiről, amikor elutaztak otthonról, de Cassandra tudta, hogy egy-két fogkefe nélkül töltött hétbe még nem hal bele. Összenyalábolta a haját, és egy gumival kontyba fogta a feje búbján. Otthon az anyja zuhanysapkáját szokta felvenni, de nem volt biztos benne, hogy Nellnek van ilyen, megkérdezni meg nem akarta. Bemászott a fürdőkádba, lekucorodott a langyos vízben, átkarolta a térdét, és behunyta a szemét. Hallgatta, ahogy a víz a kád oldalát nyalogatja, a villanykörte körül halkan zümmögött egy szúnyog.

Jó darabig így maradt, végül kénytelen-kelletlen kimászott, amikor rájött, hogy ha tovább üldögél, Nell még a végén bejön, hogy megnézze, mi van vele. Megtörölközött, felakasztotta a törülközőt a zuhanyfüggöny sínjére, akkurátusan kiegyengette a széleit, majd belebújt a pizsamájába.

Nellt az üvegezett verandán találta, épp leterített a kinyitható kanapéra egy lepedőt és egy plédet.

– Nem éppen alvásra való – mondta Nell, és megpaskolt egy párnát. – A matrac nem mai csirke, a rugók kicsit kiállnak, de hát te szerencsére pihekönnyű vagy. Neked szerintem jó lesz.

Cassandra nagy komolyan bólogatott.

– Úgysem maradok sokáig. Csak egy-két hétig, amíg anya és Len zöld ágra vergődnek.

Nell komoran elhúzta a száját. Körülnézett a szobában, aztán ismét Cassandrára pillantott.

– Kell még valami? Egy pohár víz? Lámpa?

Cassandra fején átvillant, hogy vajon van-e Nellnek tartalék fogkeféje, de hirtelen nem tudta magában megfogalmazni a kérdést. Megrázta a fejét.

– Akkor irány az ágy – mondta Nell, és felemelte a takaró egyik sarkát.

Cassandra engedelmesen alábújt, Nell pedig betakargatta. Az ágynemű meglepően puha volt, kellemesen kopottas, de tiszta illatú.

Nell habozott.

– Nos… Akkor jóccakát!

– Jó éjszakát!

A villanyt lekapcsolták, és Cassandra egyedül maradt.

*

A sötétben fölerősödtek a furcsa, idegen zajok. A közlekedés moraja a távoli hegygerincen, a tévé a szomszéd házban, Nell léptei a másik szoba hajópadlóján. Odakint az ablak előtt a szélcsengő csilingelt, és Cassandra észrevette, hogy a levegő eukaliptusz és kátrány szagával terhes. Zivatar közeledik.

Szorosan összegömbölyödött a takaró alatt. Nem szerette a zivatarokat, kiszámíthatatlanok voltak. Remélhetőleg ezt odébb fújja a szél, még mielőtt igazán szakadni kezd. Alkut kötött magával: ha elszámol tízig, mielőtt a következő kocsi végigdübörög a közeli hegyen, minden rendben lesz. A vihar gyorsan elvonul, és anya egy héten belül érte jön.

Egy. Kettő. Három… Nem csalt, szépen lassan számolt… Négy. Öt… Eddig semmi, és már félúton van… Hat. Hét… Izgatottan kapkodta a levegőt, kocsi még mindig sehol, már majdnem biztonságban van… Nyolc…

Hirtelen felült az ágyban. A bőrönd belsejében vannak zsebek. Anya nem felejtette el a fogkefét, az egyik zsebbe rakta, hogy el ne keveredjen.

Kicsusszant az ágyból, miközben egy heves szélfuvallat az ablaküvegnek koccantotta a szélcsengőt. Keresztülosont a szobán, csupasz lábát hűtötte a padlódeszkák között besurranó szél.

A ház fölött fenyegetően megdördült az ég, aztán látványos fénybe borult. Vészterhes érzés volt, a kislányt arra a viharra emlékeztette, amiről a mesében olvasott délután, a dühödten tomboló zivatarra, mely az öregasszony kunyhójának ajtajához kergette a kis királykisasszonyt.

Cassandra letérdelt a padlóra, egymás után végigtúrta a zsebeket, már szinte érezte az ujjaival a fogkefe ismerős körvonalait.

Nagy, kövér cseppekben eleredt az eső, hangosan kopogott a hullámlemez tetőn. Eleinte csak szemerkélt, aztán rákezdett, míg végül már szünet nélkül zuhogott.

Ha már úgyis a táskában kotorászik, nem árt, ha megnézi a nagy rekeszt is: egy fogkefe olyan aprócska, lehet, hogy csak annyira mélyen van, hogy nem vette észre. Benyúlt egész mélyre, és mindent sorra előrángatott. A fogkefe nem volt sehol.

Cassandra a fülére szorította a tenyerét, ahogy újabb mennydörgés remegtette meg a házat. Felkelt a földről, a karjával átölelte magát, és arra gondolt, hogy milyen vékony, milyen teszetosza, miközben visszasietett az ágyhoz, és bebújt a takaró alá.

Az eső kicsapott az ereszcsatornából, patakokban folyt le az ablaküvegen, hevessége mintha váratlanul érte volna a rogyadozó lefolyókat.

Cassandra egy pisszenés nélkül, mozdulatlanul kuksolt a takaró alatt. A fülledt, meleg levegő ellenére libabőrös volt a karja. Tudta, hogy aludnia kéne, mert reggel fáradt lesz, és ugyan ki akarja az idejét egy kialvatlan, morcos alak társaságában tölteni?

De akárhogy is próbálkozott, csak nem jött a szemére az álom. Bárányokat számlált, magában sárga tengeralattjárókról, narancsokról, citromokról és tengerentúli kertekről énekelgetett, még mesét is mondott. De az éjszaka fenyegetően nyúlt a végtelenbe.

Ahogy egyre villámlott, ömlött az eső, és mennydörgés tépte fel az égboltot, Cassandra sírva fakadt. Régóta visszatartott könnyek törtek elő a szeméből az eső sötét leple alatt.

Vajon mennyi idő telhetett el, mielőtt észrevette a küszöbön álló árnyalakot? Egy perc? Tíz?

Cassandra elfojtotta a zokogást, bár úgy égette a torkát, mint a tűz.

Suttogás, Nell hangja:

– Csak azért jöttem, hogy megnézzem, be van-e rendesen csukva az ablak.

Cassandra a sötétben visszatartotta a lélegzetét, titokban megtörölte a szemét a lepedő sarkával.

Nell közelebb jött, Cassandra érezte a különös elektromos töltést, mely érintkezés nélkül is jelzi egy másik ember közelségét.

– Mi a baj?

Cassandra torka elszorult, nem engedte át a szavakat.

– A vihar? Félsz a zivatartól?

A gyerek megrázta a fejét.

Nell merev háttal leült a kanapé szélére, meghúzta derekán a köntös övét. A következő villám fényében Cassandra látta a nagyanyja arcát, felismerte az édesanyja szemét, melynek a sarka enyhén lefelé görbül.

Végül előtört belőle a zokogás.

– A fogkefém – hebegte könnyek között. – Nincs meg a fogkefém.

Nell egy pillanatig meghökkenve meredt rá, aztán átölelte a kislányt. Cassandra először összerezzent, meglepte a hirtelen, váratlan mozdulat, de aztán megadta magát. Előredőlt, sírástól remegő vállakkal ráomlott Nell puha, levendulaillatú mellkasára, és meleg könnyekkel áztatta el a nagyanyja hálóingjét.

– Nonono… – suttogta Nell a gyerek haját simogatva. – Ne aggódj! Majd kerítünk neked egy másikat. – Elfordította a fejét az ablakot csapkodó eső felé, és orcáját Cassandra feje búbján nyugtatta. – Stramm kislány vagy, hallod-e. Nem lesz semmi baj. Minden rendben lesz.

És ugyan Cassandra nem hitte, hogy valaha is rendbe jönnek a dolgok, Nell szavaira mégis megnyugodott. A nagyanyja hangjában volt valami, amitől érezte, hogy megérti őt. Hogy pontosan tudja, milyen rémisztő egyes-egyedül lenni egy viharos éjszakán egy idegen helyen.

6

Maryborough, 1913

Hiába későn ért haza a kikötőből, a leves melegen várta. Lil már csak ilyen volt, az isten áldja meg a drága asszonyt, ő aztán nem fog hideg levest feltálalni a hites urának. Hugh a szájába lapátolta az utolsó falatokat, és a széken hátradőlve megmasszírozta a tarkóját. Odakint a távolban tompa mennydörgés gördült végig a folyó mentén a város felé. Láthatatlan léghuzat lebbentette meg a lámpás lángját, előcsalogatta rejtekhelyükről a szoba árnyait. Fáradt pillantásával követte a táncukat az asztalon át, a falak mentén, a bejárati ajtón. Végül megállapodtak a kis koffer fényes, fehér bőrén.

Akadt már dolga elhagyott, gazdátlan bőröndökkel, számtalan alkalommal. Na de egy elhagyott kislány! Hogy az ördögbe hagyhatja valaki a kikötőben üldögélni a gyerekét egyedül, mint az ujjam? Szép kislány, azt meg kell hagyni, már amennyire Hugh meg tudta ítélni. Takaros teremtés, vöröses haja ragyog, mint a színarany, szép kék a szeme. És ahogy az emberre néz, mintha értene minden szót, amit mondasz neki, még azt is, amit csak gondolsz.

Kinyílt a veranda ajtaja, és Lil kecses, ismerős alakja jelent meg a nyílásban. Halkan behúzta maga mögött az ajtót, és elindult a folyosón. A füle mögé simított egy rakoncátlan hajfürtöt, azt, amelyik azóta rendetlenkedik, mióta csak ismeri őt.

– Elaludt – jelentette, ahogy belépett a konyhába. – Félt a villámlástól, de végül legyűrte az álom. Szegény kicsikém, hogy elfáradhatott!

Hugh odavitte a tányérját a mosogatóhoz, és belemerítette a langyos vízbe.

– Nem csoda, én is fáradt vagyok.

– Úgy is nézel ki. Hagyd csak, majd én elmosogatok!

– Semmi gond, Lil drágám. Menj csak be, én is mindjárt megyek.

De Lil nem ment el. Hugh érezte, hogy ott van a háta mögött, és azt is tudta, ahogy egy jó férj előbb-utóbb megtanulja, hogy az asszonynak valami még nyomja a lelkét. Lil várható mondandója súlyosan feszült közöttük, és Hugh érezte, hogy a tarkója megmerevedik. Érezte, ahogy múltbeli beszélgetéseik árja visszahúzódik, egy pillanatra megtorpan, de csak hogy újult erővel csapjon vissza rájuk.

Lil halk hangon szólalt meg:

– Nem kell lábujjhegyen óvatoskodnod körülöttem, Hughie.

– Tudom – sóhajtott a férfi.

– Túl leszek rajta. Ahogy eddig is.

– Persze, drágám, tudom.

– Semmi szükség rá, hogy úgy bánj velem, mint egy rokkanttal.

– Ne haragudj, nem akartam, Lil – fordult felé Hugh. Látta, hogy Lil az asztal túloldalán áll, kezével egy szék háttámláján támaszkodva. Tudta, hogy ezzel a pózzal próbálja őt meggyőzni arról, hogy „minden rendben”, de Hugh túlságosan is jól ismerte, és átlátott a szitán. Tudta, hogy Lilnek fájdalmai vannak. És azt is piszok jól tudta, hogy semmit nem tehet, amivel helyrehozhatná a dolgokat. Amint azt dr. Huntley volt szíves már többször is a tudomásukra hozni, vannak dolgok, amik egyszerűen nem úgy vannak megírva a sors könyvében. De ettől még nem lett könnyebb sem Lilnek, sem neki.

Lil odament mellé, és szelíden odébb taszította a csípőjével. Hugh érezte bőrének édes, szomorú, tejes illatát.

– Na, menj csak be szépen, ágyba veled! – mondta. – Mindjárt megyek én is.

Az erőltetett vidámság hallatán a férfi torka összeszorult, de szót fogadott.

Lil tartotta a szavát, hamarosan követte őt a hálószobába, és Hugh nézte, ahogy letörli arcáról a nap porát, és áthúzza fején a hálóinget. Bár hátat fordított neki, Hugh látta, hogy milyen óvatosan engedi rá a ruhadarabot a mellére és a még mindig duzzadt hasára.

A nő felpillantott, rajtakapta, hogy bámulja. Védekező állásba merevedett, arcáról eltűnt a sebezhetőség.

– Mi az? – kérdezte Lil.

– Semmi. – Hugh a tenyerét bámulta, a bőrkeményedéseket, a kötélhorzsolásokat, a sokévi kikötői munka nyomait. – Csak a kislányon járt az eszem – mondta. – Hogy ki lehet. Gondolom, neked se árulta el a nevét.

– Azt mondta, nem tudja. Akárhányszor kérdeztem, csak nézett rám nagy komolyan, és azt mondta, hogy nem emlékszik.

– Szerinted nem csap be? Egyik-másik potyautas bármire képes.

– Ugyan már, Hughie! – horkant fel Lil. – Hogy lenne potyautas, hisz szinte kisbaba!

– Jól van, na, csak kérdeztem – csóválta meg a fejét Hugh. – Csak nehéz elhinni, hogy valaki így elfelejtheti a nevét.

– Már hallottam ilyenről, emlékezetkiesésnek hívják. Ruth Halfpenny apjának is volt, miután bezuhant az aknába. Ilyesmi okozhatja, esés, meg ilyenek.

– Szerinted a kicsi is elesett?

– Nem láttam rajta kék foltokat vagy horzsolást, de attól még lehet.

– Na jól van – mondta Hugh, miközben egy villám megvilágította a szoba sarkait. – Majd holnap utánanézek. – Megfordult, hanyatt feküdt, és felbámult a mennyezetre. – Valahova csak tartoznia kell – mondta halkan.

– Igen – felelte Lil, és eloltotta a lámpát, sötétségbe borítva a szobát. – Valakinek rettentően hiányozhat. – Odébb hengeredett az ágyon, ahogy minden éjszaka, háttal fordult Hugh-nak, kizárta a férfit a gyászából. A takaró alól tompán hallatszott a hangja: – Én mondom neked, meg se érdemlik őt. Hogy lehet valaki ilyen gondatlan? Miféle ember veszít el egy gyereket?

*

Lil kinézett a hátsó ablakon az udvarra, ahol két kislány kergetőzött a ruhaszárító kötél alatt, és hangosan kacagtak, ahogy a nedves lepedők hozzáértek az arcukhoz. Közben megint énekeltek, Nell egyik dalát. Na, ez bezzeg nem ment ki a fejéből, a gyerekdalok, rengeteget ismert.

Nell. Végül ezt a nevet adták neki Lil édesanyja, Eleanor után. Valahogy csak el kellett nevezniük, nem igaz? A vidám kis teremtés még mindig nem tudta megmondani a saját nevét. Lil akárhányszor kérdezte, csak meresztette rá a nagy szemét, és azt állította, hogy nem emlékszik rá.

Az első néhány hét után Lil nem kérdezgette többé. Őszintén szólva jobb is így, gondolta. Már nem is akarta elképzelni Nellt más névvel, mint amit ők adtak neki. Nell. Olyan jól illett hozzá, bárki megmondhatta. Szinte mintha ezzel a névvel született volna.

Mindent megtettek, ami tőlük telt, hogy tisztázzák a gyerek személyazonosságát, hogy kiderítsék, kihez tartozik. Ennél többet igazán senki sem várhat el tőlük. És ugyan eleinte Lil azt mondogatta magának, hogy Nell csak ideiglenesen van náluk, hogy ők csak addig gondoskodnak róla, amíg a családja érte nem jön, ahogy teltek-múltak a napok, Lil egyre biztosabb lett benne, hogy ilyen család nem létezik.

Hamar kialakult a közös napirendjük. Felkelés után együtt reggeliztek, aztán Hugh munkába ment, ők meg Nell-lel ketten nekiláttak az otthoni teendőknek. Lil rájött, hogy mennyire kedvére való, ahogy Nell árnyékként követi, élvezte, hogy megmutathat neki dolgokat, elmagyarázhatja, hogyan működnek, és miért. Nell kíváncsisága nem ismert határokat: miért bújik el a nap éjszaka, miért nem szöknek ki a lángok a tűzhely rostélyán, miért nem unja el magát a folyó, és kezd folyni az ellenkező irányba? Lil imádott a kérdéseire válaszolni, és figyelni, ahogy Nell arcocskáján feldereng a megértés fénye. Életében először hasznosnak érezte magát, megélte, hogy szükség van rá, hogy teljes az élete.

Hughie-val is kezdtek rendbe jönni a dolgaik. Az utóbbi években felgyülemlett feszültség enyhült. Már nem voltak olyan átkozottul udvariasak egymással, nem válogatták meg kínos gonddal a szavaikat, mint két idegen, akiket a véletlen sodort egymás mellé. Sőt, néha még nevettek is együtt, könnyedén, gondtalanul, ahogy régen.

Ami Nellt illeti, ő úgy érezte magát Hugh-val és Lillel, akár a hal a vízben. Nem telt sok időbe, hogy a szomszéd gyerekek felfedezzék, hogy új valaki érkezett a közelükbe, és Nellt valósággal felvillanyozta a lehetőség, hogy más gyerekekkel játszhat. A kis Beth Reeves most már mindennap átmászott a kerítésen a szomszédból. Lil imádta hallgatni az együtt kergetőző kislányok zsivaját. Olyan régóta várta, annyira vágyott rá, hogy vékony kis hangocskák cincogása és kacagása verje fel a hátsó kert csendjét.

És Nell hatalmas képzelőerővel megáldott gyermek volt. Lil gyakorta hallotta, amint az általa kitalált hosszú és bonyolult játékokat magyarázza. Nell képzeletében a kies, lapos udvar elvarázsolt rengeteggé változott, benne áthatolhatatlan bozótok és járhatatlan labirintusok és egy szirt szélén emelkedő házikó. Lil felismerte a helyszíneket a mesekönyvből, melyet a fehér bőröndben találtak. Lil és Hughie felváltva olvasták fel a meséket Nellnek esténként. Lil eleinte túl félelmetesnek találta őket, de Hugh meggyőzte, hogy nem kell aggódnia. Ami Nellt illeti, őt szemmel láthatólag egyáltalán nem zavarta a mesék sötét hangulata.

Onnan, ahonnan a gyerekeket leste a konyhaablakból, Lil látta, hogy ma is ugyanazt játsszák. Beth elkerekedett szemmel figyelt, ahogy Nell átvezette a képzeletbeli útvesztőn, a kicsi fehér ruhácskája lobogott a szélben, hosszú, vörös haja aranyszínben ragyogott a napsütésben.

Nellnek hiányozni fog Beth, amikor elköltöznek Brisbane-be, de ott majd biztosan szerez új barátokat. A gyerekek már csak ilyenek. És muszáj elköltözniük. Lil és Hugh nem mondogathatják örökké a kíváncsiskodóknak, hogy Nell a kis unokahúguk, aki vendégségbe érkezett hozzájuk északról. A szomszédoknak előbb vagy utóbb szöget üt a fejükbe, hogy a gyerek miért nem ment még mindig haza. Hogy vajon meddig marad még náluk.

Nem, ez eldöntött tény volt. Nekik hármuknak új életet kell kezdeniük valahol, ahol nem ismerik őket. Egy nagyvárosban, ahol az emberek nem kérdezősködnek.

7

Brisbane, 2005

Kora tavaszi reggel volt, bő egy héttel Nell halála után. Friss szellő fújt át a sövényen, megpörgette a leveleket, melyek így sápatag alsó felüket fordították a nap felé. Mint a hirtelen reflektorfénybe kerülő gyerekek, röpködtek az ideges izgalom és az elbizakodottság között.

Cassandra bögréjében rég kihűlt a tea. Miután belekortyolt, feltette a betonpárkányra, azzal meg is feledkezett róla. Szorgos hangyák egy csapata, melynek útját most elállta a bögre, jókora kerülőre kényszerült a bögre peremén felfelé, majd le a fülén át a másik oldalon.

De Cassandra észre sem vette őket. Egy rozoga széken ült a hátsó kertben, a régi mosódézsa mellett, és a ház hátsó falát méregette. Ráférne egy réteg festék. Szinte hihetetlen, hogy már eltelt öt év. A szakemberek hétévente javasolják a faházak teljes átfestését, de Nell ilyesmire nem sokat adott. Egész idő alatt, mióta Cassandra a nagyanyjánál lakott, a házat egyetlenegyszer sem festették át teljesen. Nell mindig azt hajtogatta, hogy minek költsön el egy rakás pénzt arra, hogy a szomszédoknak szebb legyen a kilátásuk.

A hátsó fal, na, az Nell szerint már teljesen más tészta volt. Ahogy mondta, az az egyetlen, amit az ember maga is lát. Szóval míg a ház elején és oldalfalain hámlott a festék a kíméletlen queenslandi nap hevétől, a hátulja gondosan ápolt szépség volt. Ötévente érkeztek a színminták, és időt és energiát nem kímélve vitatták meg az új színek előnyeit és hátrányait. Mialatt Cassandra itt lakott, a fal pompázott már türkiz, lila, bíbor és olajzöld színben. Egyszer még egy falfestmény is díszelgett rajta, még ha engedély nélkül is…

Cassandra akkoriban tizenkilenc éves volt, előtte az édes élet. Másodéves volt a Képzőművészeti Főiskolán, hálószobája műteremmé változott, esténként a rajzasztalán átmászva közelítette meg az ágyát, és arról álmodozott, hogy Melbourne-be költözik, hogy művészettörténetet tanuljon.

Nell nem volt elragadtatva a tervtől.

– A Queenslandi Egyetemen is tanulhatsz művészettörténetet – mondogatta, valahányszor szóba került a dolog. – Nem muszáj elhúznod délre.

– Nem lakhatok itthon egész életemben, Nell.

– Ki mondta, hogy egész életedben itt lakj? Csak várj még egy kicsit, először itt vesd meg a lábad.

Cassandra a tornacipős lábára mutatott.

– Már megvetettem.

Nell nem mosolygott.

– Melbourne drága hely, én pedig nem tudom fizetni az ottani lakbéredet.

– Nem szórakozásból pincérkedek a Paddo Tavernában!

– Hahh, abból, amit ott fizetnek, még egy évtizedig nem fogsz Melbourne-be költözni, az biztos.

– Igazad van.

Nell felszegte az állát, és kétkedve felhúzott szemöldökkel várta, hova vezet a hirtelen kapituláció.

– Én magam sosem tudnék elég pénzt összespórolni. – Cassandra beharapta az alsó ajkát, és reményteljesen elmosolyodott. – Persze ha lenne valaki, akitől kölcsönkaphatnék némi pénzt… Egy kedves valaki, aki segíteni szeretne, hogy megvalósíthassam az álmaimat…

Nell megragadta a doboznyi porcelánt, melyet az antikvitásüzletbe szánt.

– Nem fogok itt állni, és hagyni, hogy sarokba szoríts, aranyom!

Cassandra reményteli repedést érzékelt a visszautasítás mindeddig szilárd falán.

– De azért majd beszélünk róla?

Nell égnek emelve forgatta a szemét.

– Attól tartok, igen. Aztán újra meg újra meg újra. – Felsóhajtott, jelezvén, hogy a témát egyelőre lezártnak tekinti. – Mindened megvan a hátsó fal kifestéséhez?

– Igenis.

– És nem felejted el, hogy az új ecsetet használd, ugye? Nem óhajtom az elkövetkező öt évben a deszkákra ragadt sörtéket bámulni.

– Igenis, Nell. És hadd kérdezzem meg: ugye mártsam bele az ecsetet a festékbe, mielőtt festeni kezdek?

– Ne pimaszkodj, te lány!

Amikor Nell aznap délután hazaérkezett az antikvitásközpontból, megkerülte a házat, majd megtorpant, és szemügyre vette a fal ragyogó, új burkolatát.

Cassandra hátralépett, és ajkát összeszorítva magába fojtotta a feltörni készülő nevetést. Várt.

Az élénkvörös szín csodálatos volt, de a nagyanyja a távolabbi sarokra feketével festett részletre meredt. Döbbenetes volt a hasonlóság: Nell a kedvenc karosszékében ült, a kezében egy csésze gőzölgő tea.

– Úgy fest, mégiscsak sarokba szorítottalak, Nell. Nem szándékosan, egyszerűen elragadott az ihlet.

Nell arca kifürkészhetetlen volt.

– Magamat is odafestem, ahogy melletted ülök. Így majd amikor Melbourne-ben leszek, akkor is eszedbe jut, hogy azért mi ketten egymáshoz tartozunk.

Nell ajka ekkor megremegett. Megcsóválta a fejét, és letette a dobozt, melyet a régiségstandról hozott haza. Felsóhajtott.

– Pimasz egy leányzó vagy, semmi kétség – bökte ki. Aztán akarata ellenére elmosolyodott, és megpaskolta Cassandra arcát. – De az én pimasz leányzóm vagy, és nem is akarnám, hogy másmilyen légy…

Zaj hallatszott, mire a múlt köddé vált, az árnyékba száműzte a harsányabb, hangosabb jelen. Cassandra pislogva dörgölte meg a szemét. Magasan a feje fölött egy repülőgép zúgott, fehér pötty a ragyogó kékség tengerében. Képtelenségnek tűnt, hogy odafent emberek utaznak, beszélgetnek, esznek, nevetgélnek, és valaki épp most néz le, ahogy ő fölfelé pillant.

Újabb zaj, immár közelebbről. Csoszogó lépések.

– Hahó, Miss Cassandra! – Ismerős alak bukkant fel a ház oldalában, egy pillanatra megtorpant, hogy kilihegje magát. Ben valamikor magas termetű volt, de az idő hajlamos olyan formákba önteni az embert, hogy sokszor már saját magát sem ismeri fel, így most egy kerti törpe testében élt, ősz hajjal, bozontos drótszakállal és érthetetlenül vörös füllel.

Cassandra elmosolyodott, őszintén megörült, hogy látja az öreget. Nellnek nem voltak barátai, és soha nem rejtette véka alá a megvetését úgy általában az emberek, különösképpen pedig a kényszeres társaságigényük iránt. De Bennel jól megvoltak. A férfinak is standja volt az antikvitásközpontban: valaha ügyvéd volt, aki a hobbijából csinált foglalkozást, miután a felesége meghalt, a cége pedig finoman utalt rá, hogy talán ideje lenne nyugdíjba vonulnia, arról nem is beszélve, hogy otthon már nem fért el az összevissza vásárolt antik bútoroktól.

Cassandra gyerekkorában afféle pótpapának tekintette Bent, a bölcs tanácsait hol megfogadta, hol elvetette, de amióta visszaköltözött Nellhez, a barátja lett.

Ben előhúzott egy kifakult nyugágyat a régi beton mosódézsa mellől, és óvatosan beletelepedett. A térde még fiatalkorában, a második világháborúban sérült meg, és sok bosszúságot okozott neki, különösen időváltozás esetén.

Az öregember rákacsintott kerek szemüvegkerete fölött.

– Megtaláltad a legjobb helyet. Szép is, és védett is.

– Ez volt Nell kedvenc helye.

Cassandra hangja saját maga előtt is idegenül csengett, és futólag eltűnődött rajta, hogy mióta nem beszélt hangosan senkihez. Egy hete, a Phylliséknél rendezett vacsora óta.

– Még szép. Ő aztán tudta, hova kell ülni.

Cassandra elmosolyodott.

– Kérsz egy teát?

– Igen, köszönöm.

A hátsó ajtón át bement a konyhába, és felrakta a teavizet. A kannában még meleg volt a víz az előző teafőzés óta.

– És mondd csak, hogy vagy?

Cassandra megvonta a vállát.

– Megvagyok.

Visszajött, és letelepedett Ben széke mellé, a betonlépcsőre.

A férfi összeszorította sápadt ajkát, és haloványan elmosolyodott, ahogy elhúzta a száját, a bajusza összegabalyodott a szakállával.

– Anyád jelentkezett?

– Küldött egy lapot.

– Nem mondom…

– Azt írta, szeretett volna eljönni, de Lennel rengeteg a dolguk. Caleb és Marie…

– Persze. A kamaszokkal mindig van valami.

– Már nem kamaszok. Marie most töltötte be a huszonegyet.

Ben meglepetten füttyentett.

– Ejha, repül az idő!

A vízforraló sípolni kezdett.

Cassandra visszament a konyhába, leforrázott egy teafiltert, nézte, ahogy barnára festi a vizet. Micsoda irónia a sorstól, hogy Lesley második nekifutásra ilyen lelkiismeretes anya lett. Az életben annyi minden múlik a megfelelő időzítésen.

Belelöttyintett a bögrébe egy kis tejet, átvillant az agyán, vajon jó-e még, mikor is vette. Ha jól emlékszik, még Nell halála előtt, vagy nem? Szeptember 14. volt a lejárati dátum. Az már elmúlt volna? Fogalma sem volt róla. Mindenesetre a tejnek nem volt savanyú szaga. Kivitte a bögrét, és odanyújtotta Bennek.

– Elnézést… A tej lehet, hogy egy kicsit…

Ben belekortyolt.

– A legfinomabb teám a mai nap folyamán.

Egy pillanatig fürkészve nézte Cassandrát, aki leült, mintha mondani akarna valamit, de aztán mégsem tette. Megköszörülte a torkát.

– Cass, részben hivatalos ügyben jöttem, nem csupán a társaság kedvéért.

Cseppet sem meglepő, hogy a haláleset hivatalos intéznivalókkal is jár, Cassandrát mégis mintha meglepte volna a dolog, és egy pillanatra elszédült.

– Nell velem készíttette el a végrendeletét. Tudod, milyen volt, azt mondta, nem akarja, hogy a személyes dolgaiban idegenek kutakodjanak.

Cassandra bólintott. Igen, Nell ilyen volt.

Ben előhúzott egy borítékot a zakója belső zsebéből. A sarkait kerekre tompította az idő, a valaha fehér papír krémszínűvé sötétedett.

– Már jó ideje, hogy megírta – sandított a borítékra Ben. – Egészen pontosan 1981-ben. – Elhallgatott, mintha azt várná, hogy Cassandra közbevág. Amikor ez nem történt meg, folytatta: – A végakarat túlnyomórészt teljesen egyértelmű. – Kivette a borítékból a végrendeletet tartalmazó lapot, de nem nézett rá, előrehajolt, könyökével a térdére támaszkodott. Nell végrendelete a jobb kezében himbálózott. – A nagyanyád mindent rád hagyott, Cass.

Cassandra nem lepődött meg. Elérzékenyült, és furcsamód hirtelen magányosnak érezte magát, de egyáltalán nem lepődött meg. Mégis ki más örökölne Nell után? Lesley biztosan nem. Bár Cassandra már rég nem haragudott az anyjára, Nell soha nem volt képes megbocsátani neki. Ahogy egyszer mondta valakinek, amikor azt hitte, hogy Cassandra nem hallja, szerinte egy gyereket elhagyni annyira rideg, kegyetlen dolog, hogy nem érdemel bocsánatot.

– Először is, ott a ház, természetesen, meg némi pénz a takarékszámláján. Meg az összes régiség. – Ben habozva elhallgatott, és Cassandrát nézte, mintha csak felmérné, hogy vajon fel van-e készülve arra, ami következik. – És van még valami – pillantott bele a papírokba. – Tavaly, amikor a nagyanyád betegsége kiderült, egy reggel áthívott teára.

Cassandra emlékezett erre. Amikor reggel bevitte Nellnek a reggelit, a nagyanyja közölte, hogy Ben átjön, és ő négyszemközt szeretne beszélni vele. Megkérte Cassandrát, hogy katalogizáljon a számára néhány könyvet a régiségboltban, bár Nell akkor már évek óta nem foglalkozott aktívan az üzlettel.

– Aznap Nell rám bízott valamit – folytatta Ben. – Egy lepecsételt borítékot. Azt mondta, tegyem a végrendelete mellé, és csak akkor nyissam ki, ha… amikor… – Összeszorította az ajkát. – Szóval tudod…

Cassandra kissé megborzongott, ahogy egy hirtelen hűvös fuvallat meglegyintette a karját.

Ben meglobogtatta a kezében tartott iratokat. A papír zizegett, de ő továbbra is hallgatott.

– Mi az? – kérdezte Cassandra, gyomrában az aggodalom ismerős gombócával. – Nyugodtan megmondhatod, Ben. Kibírom.

Ben meglepetten felkapta a fejét, és a nevetésével zavarba hozta Cassandrát.

– Ne vágj már ilyen kétségbeesett képet, Cass, nincs benne semmi rossz. Sőt, igazság szerint pont az ellentéte. – Egy pillanatra eltöprengett. – Inkább rejtély, mint csapás.

Cassandra sóhajtott egyet, bár Ben titokzatos szövege nem oldotta fel a nyugtalanságát.

– Azt tettem, amire kért. Eltettem a borítékot, és tegnapig nem bontottam fel. Amikor megláttam, mi van benne, meglepetésemben azt hittem, leesek a székről – mondta Ben mosolyogva. – A borítékban egy másik ház iratai voltak.

– Milyen házé?

– Nell házáé.

– Nellnek nincs másik háza.

– Úgy fest, mégis van. Azaz jobban mondva volt. Most már a tiéd.

Cassandra nem kedvelte a meglepetéseket, a hirtelenségüket, a véletlenségüket. Valamikor régen tudta, hogyan adja meg magát a váratlan eseményeknek, de most már az említésük is félelmet keltett benne, a teste már máshogy reagált a változásra. Cipője mellől felvett egy száraz falevelet, félbehajtotta, aztán megint félbe, aztán megint, miközben gondolkodott.

Nell nem említett soha másik házat, soha nem beszélt ilyesmiről, egyetlenegyszer sem, mialatt együtt éltek, sem Cassandra gyerekkorában, sem azóta, hogy Cassandra visszaköltözött. Vajon miért? Miért tartott titokban egy ilyen dolgot? És vajon mi lehetett vele a célja? Befektetés? A Latrobe Terrace kávézóiban Cassandra hallotta, ahogy az emberek emelkedő ingatlanárakról meg befektetési portfóliókról beszélgetnek, na de Nell? Ő világéletében csak gúnyolódott a belvárosi üzletembereken, akik kisebb vagyonokat is képesek voltak kipengetni a korábban munkáslakásokként szolgáló, aprócska paddingtoni faházakért.

Amúgy meg Nell réges-régóta nyugdíjas volt. Ha ezt a házat befektetésnek szánta, akkor miért nem adta el? Miért nem élte fel a pénzt? A régiségkereskedelemnek megvoltak a maga szépségei, de a jövedelmezőség manapság már nem tartozott ezek közé. Nell és Cassandra épphogy csak megéltek belőle, de félretenni már semmit nem tudtak. Bizony voltak időszakok, amikor jól jött volna egy pénzzé tehető befektetés, de Nell soha egyetlen szóval sem említette.

– És ez a ház – szólalt meg végül Cassandra – hol van? Valahol a közelben?

Ben töprengve csóválta a fejét.

– Ez az, amitől az egész dolog igazán rejtélyes. Ez a másik ház Angliában van.

– Angliában?

– Az Egyesült Királyságban, Európában, a világ másik felén.

– Tudom, hogy hol van Anglia.

– Egészen pontosan Cornwallban, egy Tregenna nevű faluban. Csak a birtoklevél révén vannak információim, de annak alapján „szirti lak” névre hallgat. A címből ítélve eredetileg egy nagyobb vidéki birtok része lehetett. Utánanézhetek, ha akarod.

– De hát miért…? Hogyan tudta Nell…? – sóhajtott Cassandra. – Mikor vásárolta meg a házat?

– A birtoklevél szerint 1975. december 6-án.

Cassandra összefonta maga előtt a karját.

– De hát Nell soha nem járt Angliában.

Most Benen volt a sor, hogy meglepett képet vágjon.

– De igen, járt. A hetvenes évek közepén elutazott az Egyesült Királyságba. Neked soha nem mondta?

Cassandra lassan megcsóválta a fejét.

– Emlékszem rá, amikor elutazott. Még nem régóta ismertük egymást, pár hónappal azelőtt volt, hogy te feltűntél a színen, még megvolt a kis üzlete a Stafford Street közelében. Vásároltam tőle pár dolgot, és ismerősök voltunk, bár akkor még nem barátok. Több mint egy hónapig volt távol. Azért emlékszem, mert közvetlenül az elutazása előtt félretetettem nála egy cédrusfa íróasztalt, születésnapi ajándék lett volna a feleségemnek, de aztán végül nem úgy alakult. Akárhányszor odamentem, hogy elhozzam az asztalt, zárva találtam a boltot. Mondanom se kell, irtó pipa voltam. Janice ötvenedik születésnapja volt, és az az íróasztal tökéletes ajándék lett volna. Amikor lefoglalóztam, Nell azt az apróságot elfelejtette megemlíteni, hogy elutazik. Sőt, részletesen elmagyarázta a foglalózás feltételeit, elmondta, hogy heti részletekben kéri az árat, és hogy egy hónapon belül el kell vinnem az asztalt, mert jön az új áru, és nincs raktára, kell a hely.