A fordítás és szerkesztés az alábbi kiadás alapján készült:

Frank Herbert: Dune

Ace Books, New York, 2010

Ace Books are published by The Berkley Publishing Group, a division of Penguin Group (USA) Inc.

Fordította: Békés András

Borítógrafika: Molnár Márk

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelés: Gelányi Mariann

Copyright © Herbert Properties, LLC, 2019

Hungarian translation © Békés András, 1987, 2019

Hungarian edition © GABO, 2019

Borítógrafika © Molnár Márk, 2019

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-976-8

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács Gábor

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó az új magyar kiadáshoz

ELSŐ KÖNYV
Dűne

MÁSODIK KÖNYV
Muad-Dib

HARMADIK KÖNYV
A próféta

Függelékek

I. függelék: A Dűne ökológiája

II. függelék: A Dűne vallása

III. függelék: Jelentés a Bene Gesserit indítékairól és céljairól

IV. függelék: Az Almanak en-Asraf

Az Impérium terminológiája

Jegyzetek a térképhez

Térkép

ELŐSZÓ AZ ÚJ MAGYAR KIADÁSHOZ

1957-ben egy újságíró egy cikk tervezetét küldte el az ügynökének. A cikk arról szólt volna, hogyan küzdenek az Oregon állambeli Florence-nél, hogy megállítsák a homokdűnék folyamatos terjedését, ami hosszú távon komoly károkat okozhat az ott élőknek. Az újságírót Frank Herbertnek hívták, és bár a cikk végül soha nem jelent meg, de ez volt az, ahonnan az egyik legfontosabb sci-fi regény, a Dűne sarjadt.

1963-ban, amikor a Dűne első változata – akkor még két részletben Dune World és The Prophet címen – megjelent az Analog című magazinban John W. Campbell Jr. főszerkesztősége alatt, kevesen gondolták, hogy egy évtized múlva a hatvanas évek egyik legkedveltebb, fél évszázad múlva pedig az egész sci-fi zsáner legnagyobb hatású (és többek szerint legjobb) regényeként fogják számon tartani. Herbert grandiózus látomása a sivatagos Arrakisról ugyan a magazinban komoly kritikai és közönségsikert ért el, de egy regénnyé összefogva és átdolgozva már nehezen talált kiadót. Több mint 20 helyről utasították vissza a kéziratot (egy helyütt azzal a megjegyzéssel, hogy talán az évtized legnagyobb hibáját követik el), míg végül egy kicsi, főleg autószereléssel foglalkozó kiadványairól ismert kiadó, a Chilton Books jelentette meg kemény táblás kiadásban 1965-ben. A számok azonban kezdetben nem teljesítették a várakozásokat: a Dűne terjedelme és ára is sokkal nagyobb volt, mint amit az amerikai olvasók a sci-fi-könyveknél megszoktak. Végül maga a regényt elfogadó szerkesztő, a történetben az első pillanattól fogva rendületlenül bízó Sterling Lanier is kénytelen volt otthagyni a kiadót a „bukás” után.

A könyvnek, mint a homokdűnéknek, idő kellett, hogy kifejtse hatását.

Lassan érkezni kezdtek a pozitív kritikák, egyre több helyen bukkant fel a könyv, és a szakma is elismerte: megjelenése után megkapta az Amerikai Science Fiction és Fantasyírók Szövetségének díját, a Nebulát (ekkor osztották ki először a díjat), később pedig a sci-fi legrangosabb elismerését, a Hugót is megszerezte. A regény az évtized végére igazi kultuszművé vált A Gyűrűk Ura mellett a kampuszokon, és utat talált az ellenkultúrában és a tudományos beállítottságú olvasók közt egyaránt. Folytatása, A Dűne messiása 1969-es megjelenésekor azonnal óriási siker lett, a kiadók versenyeztek érte, a szerző pedig az egyik legfontosabb sci-fi-íróvá vált.

A Dűne fél évszázaddal később is töretlenül népszerű, ennek egyik bizonyítéka ez a kiadás is. Mind a mai napig állandó szereplője a különféle sci-fi-listáknak, a szavazásokon rendre beválasztják a legjobb könyvek közé, egyetemeken oktatják, rendre felbukkan olvasó- és írókörökben, és milliók kedvence világszerte. Hatása mára felmérhetetlen. A Dűne nélkül nem lenne Star Wars, ami nélkül nem léteznének a modern sci-fi-filmek sem. A Dűne nélkül a képregényes világ is más lenne, hiszen miután a chilei Alejandro Jodorowsky sikertelenül próbálta véghez vinni grandiózus (egyesek szerint megalomán) filmadaptációs tervét Salvador Dalíval, Orson Wellesszel és a Pink Floyddal, sok ötletét képregényekbe mentette át, amik aztán komolyan hatottak a későbbi alkotókra. A Dűne volt az első olyan sci-fi-regény, amely a maga összetettségében igyekezett megmutatni egy bolygó ökológiáját: a világ egy hatalmas, bonyolult rendszer, amely alakítható, és bármilyen apró változás a rendszer egészére kihatással van. Ez a gondolat az évtizedek során újra és újra felbukkant, és ma, a klímaváltozás korában talán aktuálisabbá teszi a könyvet, mint valaha. A Herbert által megálmodott, sokrétegű háttérvilág példaként állt a sci-fi későbbi szerzői előtt, akik mind a Dűnéhez akartak felnőni, és a sivatagbolygó történetét tekintették egyik kedvencüknek. A regény elképzelései, mondatai (mint a félelem elleni litánia), vagy a hatalmas szörnyetegek, a sivatagot benépesítő homokférgek mind szerves részei a popkultúrának. És természetesen a filmvilág is újra és újra visszanyúl az eredeti történethez: David Lynch felemásra sikerült 1984-es adaptációja és a Sci-Fi Channel 2000-es minisorozata után a sci-fikkel már bizonyított Denis Villeneuve vág bele újra a regény megfilmesítésébe.

Vajon mi áll a Dűne (és folytatásai) hallatlan népszerűsége mögött? Miért működik egy regény 1965-ben ugyanúgy, mint 2019-ben? Ahhoz, hogy ezt kicsit jobban megértsük, érdemes megnézni, mi mozgatta a regény megírásakor Frank Herbertet, és mik azok a témák, amelyek felbukkannak a könyv lapjain.

Herbert 1920-ban született a vadregényes Washington államban, Tacomában. Gyerekkorát a természet közelsége határozta meg, mindig is imádott hajózni és kirándulni, lenyűgözték a természet törvényszerűségei. Nem csoda, ha azonnal megfogta az oregoni homokdűnék története: meglátta benne az ember és a természet összekapcsolódásának jelképét, amit gyakran a harc jellemzett. Az ember, ha képes megérteni a természetet, azt a saját képére formálhatja. Ennek a gondolatnak egy fontos kiegészítője, hogy az ember nem zsákmányolhatja ki a természetet, hiszen az hosszú távon a teljes ökoszisztéma felbomlását okozná, ami az emberre is negatív hatással lenne. Ez a gondolat olyan mélyen beégett a tudatába, hogy a Dűne korai változatának főhőse egy ökológus – egy planetológus – lett volna.

Herbertre családtagjai és barátai mind úgy emlékeznek, mint jó emberismerőre, akit mindig is érdekelt, milyen mozgatórugók hajtják az emberek cselekedeteit. Komolyan elmélyedt a pszichológiában, Jung és Freud munkásságában, pszichológus barátaival hosszú beszélgetéseket folytatott az emberi pszichéről és a személyiséget érő hatásokról. Herbert írásaiban mindig is arra törekedett, hogy rétegzett, megérthető motivációval rendelkező karaktereket alkosson, akik nemcsak önmagukban léteznek, hanem akiket környezetük, az őket körülvevő más szereplők is formálnak. Akkor működik igazán egy történet, vallotta, ha a konfliktus a karakterekből ered, azok összeütközése adja a legizgalmasabb momentumokat egy könyvben. Első regénye, a Tengeri sárkány (The Dragon in the Sea) főhőse is egy pszichológus, aki az extrém környezetben (egy tengeralattjárón) kialakuló mentális helyzeteket vizsgálja. És ugyanez az elképzelés vezette a Dűne szereplőinek megalkotásakor is. A regény a folyamatos belső monológokkal mélyebb betekintést enged a szereplők gondolataiba és cselekedeteik hátterébe, ezzel gyakran növelve a feszültséget – mi történik, ha egy karakter mást gondol egy helyzetről, mint egy másik? Herbert remekül ragadta meg az igazi drámát: nem a hatalmi ármánykodásokat, a fegyveres összecsapásokat, hanem az eltérően gondolkodó karakterek összeütközését. Ezt az egyén szintjéről a könyv világának a szintjére emelte: az Arrakis sivatagbolygója teljesen más gondolkodást kíván a külvilági szereplőktől, akik sokszor maguk is csak nehezen képesek átlátni az itteni törvényszerűségeket. Ez pedig az olvasót is töprengésre készteti: vajon mi képesek vagyunk kilépni a saját perspektívánkból, hogy megértsünk egy másik nézőpontot? Az elvek és szabályok, amelyek felépítik világunkat, rögzítettek, vagy csupán egy bizonyos szempont szerint értelmezhetőek? Mennyire vagyunk a körülményeink termékei, és mennyire saját döntéseink urai?

A regény központi alakja, Paul Atreides ennek tökéletes megtestesítője. Pault nem csupán genetikai öröksége határozza meg, amire Herbert különös hangsúlyt fektet, hanem az új környezet is, amelybe belecsöppen. Az Arrakis mind életmódjában, mind gondolkodásában változásra készteti, ugyanakkor Paul nem sodródó figura: pontos célja van, amelynek eléréséhez minden lehetőséget felhasznál. Mérlegelés és információgyűjtés után, tudatosan veszi fel azt a szerepet, amelyet a sors (és az író) neki szánt, és mindig igyekszik szem előtt tartani a saját döntését és annak következményeit. Herbert azonban belekever egy új komponenst is a történetbe, amivel sokkal őrlőbbé teszi főszereplője helyzetét: a fűszert és annak tudatmódosító hatását. Anélkül, hogy komoly fordulatokat fednénk fel, fontos beszélni arról, hogy az író ezzel a húzásával a messiás figuráját egy teljesen újszerű megvilágításba helyezi.

Herbert nem bízott a messiásokban. Többször kifejtette, hogy szemében a társadalomra a legnagyobb veszélyt a karizmatikus vezetők jelentik, akik megkérdőjelezhetetlenek, és híveik vakon követik őket egy-egy nagyobb cél elérése érdekében. A Dűne ezeknek a karizmatikus vezetőknek, a Hősöknek a története. Olyan karaktereké, akikért követőik képesek életüket áldozni, ugyanakkor mégis megmaradnak embereknek, akik hozhatnak rossz döntéseket, követelhetnek túlzott áldozatot híveiktől. Herbert az olvasóra bízza, hogy eldöntse, mit gondol a szereplőiről, ugyanakkor lebontja a sci-fire a hatvanas években is még jellemző makulátlan hősök mítoszát. Paul több szempontból is antihős, egyszerre cselekvő és a körülmények kötelékeiben küzdő alak, magasabb rendű ember és esendő figura, aki pont ezért válik megérthetővé az olvasók számára. Az író Paul útját a folytatásokban tovább vezeti, és személyes tragédiáját a megváltó hős szerepében komplexen és magával ragadóan fejti ki. Figurája talán az egyik első a sci-fi történetében, akin keresztül egy író bemutatta, hogy a megváltó maga is lehet áldozat.

A Dűne számtalan egyéb réteget, alkotóelemet rejt magában, akárcsak a sivatag, ahol a látszat mögött burjánzó életet találunk, rovarokat, hüllőket a homok alatt, apró állatokat és növényeket a sziklahasadékokban, madarakat az égen. Szerkesztőként és sci-fi-olvasóként is fontosnak tartom, hogy ezekkel a rétegekkel, Frank Herbert gondolataival minél könnyebben megismerkedhessenek az olvasók. Jelen kiadással is az a célunk, hogy minél hűbben tudjuk tolmácsolni a sci-fi egyik legnagyobb művét a magyar olvasóknak.

A Dűne 1987-es kiadásával anno komoly feladatot vállalt magára a Kozmosz Könyvek és a fordító, Békés András, aki igyekezett átültetni Herbert világát és sokszor bonyolult, néhol lírai, máskor tudományos szövegét magyarra. Amikor a könyv felújításába kezdtünk, szembesültünk vele, hogy hangulatában egészen más, mint ami a fejünkben élt a regényről. Minden fordítás interpretáció, a szöveg értelmezése és átalakítása – ez alól a Dűne magyar kiadása sem kivétel. A Dűne-könyvek és Frank Herbert rajongójaként és tisztelőjeként komoly döntést kellett hoznom: saját képemre formáljam-e a szöveget, olyanná, amilyen számomra a Dűne, vagy meghagyjam a három évtizede változatlan fordítást, ahogyan az olvasók generációi megismerték? Nehéz kérdés ez, amivel minden klasszikusnál szembesülnek a kiadók, de végül úgy döntöttünk, az új kiadás megérdemel egy utószerkesztést, hogy (reményeink szerint) hangulatában és szövegében sokkal közelebb kerüljön Frank Herbert eredetijéhez.

Természetesen ez nem jelenti azt, hogy figyelmen kívül hagytuk volna a korábbi kiadásokat. A sorozat terminológiájának egységesítésében például felbecsülhetetlen munkát végeztek a korábbi lektorok és szerkesztők, köztük a nemzetközi Dűne-szaktekintély, dr. Torkos Attila, amiért nem lehetünk elég hálásak. (Itt fontos megjegyezni, hogy a dr. Torkos Attila által kijavított időrendet lábjegyzetben beépítettük a Függelékbe.) Jelen kiadás igyekszik igazodni ehhez a terminológiához, az apró, kifejezésekben történt változtatások ellenére is, és ez a folytatások esetében is így fog történni.

Napjainkban a Dűne már franchise: Brian Herbert és Kevin J. Anderson saját útjukon vitték tovább Frank Herbert örökségét, felrajzolták az előzményeket és kifejtettek bizonyos részleteket. Munkájuk fontos, és segítségével sokkal nagyobb közönséghez is eljuthat a Dűne lenyűgöző világa. Ugyanakkor számunkra mindig is Frank Herbert hat regénye lesz „a” Dűne, ami viszonyítási pont, klasszikus, ami a maga több ezer oldalával és évezredeket felölelő történetével egy hatalmas, izgalmas, mély gondolatokkal teli univerzumot alkot. Éppen ezért most csak a hat kötet kiadását tervezzük, viszont azt a legnagyobb odafigyeléssel és szakértelemmel, ami kijár egy ennyire kedvelt és fontos sorozatnak. Hiszen mi, akik a Dűnével foglalkozunk, nemcsak szerkesztjük és fordítjuk ezeket a könyveket, hanem szeretjük is őket.

Takács Gábor

szerkesztő

Alázattal és csodálattal ajánlom ezt a kísérletet a jövő előrejelzésére mindazoknak, akiknek fáradozásai túlléptek az elképzeléseken a „valódi dolgok” birodalmába – a vízszegény területek ökológusainak, legyenek akárhol, dolgozzanak bármilyen korszakban.

ELSŐ KÖNYV

Dűne

A kezdet kezdetén kell a leggondosabban ügyelni rá, hogy meglegyen a dolgok egyensúlya. Ezt jól tudja a Bene Gesserit minden tagja. Aki tehát tanulmányozni kezdi Muad-Dib életét, az ne feledje el elhelyezni a korában: IV. Shaddam Padisah Császár uralkodásának 57. évében jött a világra. Különösen pedig arra ügyeljen, hogy elhelyezze környezetében: az Arrakis bolygón. Ne tévesszen meg senkit, hogy a Caladanon született, és ott élte le első tizenöt évét. Muad-Dib helye mindörökre az Arrakis, az a bolygó, amelyet Dűne néven ismernek.

IRULAN HERCEGNŐ:

MUAD-DIB ÉLETE ÉS MŰVE

Az Arrakisra való indulás előtti héten, amikor már szinte elviselhetetlen őrjöngéssé fokozódott az utolsó napok sürgése-forgása, egy vénasszony jött látogatóba a fiú, Paul anyjához.

Meleg éjszaka volt a Caladan-kastélyban. Az ősi kőtömeg, mely huszonhat nemzedéken át szolgált az Atreides-család otthonául, most hideg verejtékes érzetet keltett, mint mindig, ha az időjárás változása közeledett.

Az öregasszonyt az oldalajtón engedték be, elhaladt a boltozatos folyosón Paul szobája mellett, és megengedték, hogy vessen egy pillantást az ágyban fekvő fiúra. Az álmából felriadt fiú a majdnem a padlóig leeresztett függőlámpa halvány fényénél csak egy vaskos női alakot látott az ajtóban állni, egy lépéssel anyja előtt. Az öregasszony árnyalakja boszorkányszerű volt – haja összegubancolódott pókhálóként fogta körül sötétbe borult arcát, melyből csak az ékkőként ragyogó szem világított.

– Nem kicsi a korához képest, Jessica? – kérdezte az öregasszony. Sípolt, dongott a hangja, mint egy felhangolatlan baliset.

Paul anyja lágy altján válaszolt:

– Az Atreides-ivadékok közismerten későn szoktak növésnek indulni, Tisztelendő Anyám.

– Mondják, mondják – dünnyögte az öregasszony. – De hát már tizenöt éves…

– Igen, Tisztelendő Anyám.

– Ébren van és hallgatózik – mondta az öregasszony. – Ravaszdi kis gazfickó! – Kuncogott. – De a fejedelmi családok tagjainak szükségük is van a ravaszságra. És ha csakugyan ő a Kwisatz Haderach… hát…

Az ágy sötétjében Paul éppen csak résnyire nyitotta ki a szemét. A két, madár módra csillogó ovális – az öregasszony szeme – mintha kitágult, fölizzott volna, ahogy az övébe nézett.

– Aludj jól, ravasz kis gazfickó! – mondta az öregasszony. – Holnap szükséged lesz minden erődre, hogy elviseld a gom-dzsabbaromat!

Azzal elment, maga előtt tolva Paul anyját. Az ajtó határozott döndüléssel csukódott be mögöttük.

A fiú szeméből elszállt az álom. Mi lehet az a gom-dzsabbar?

Minden izgalom közül, ami a nagy változást kísérte, ennek az öregasszonynak a megjelenése volt a legdöbbenetesebb.

Tisztelendő Anyám…

És Jessicának szólította az anyját, mintha holmi közönséges szolgálólány lett volna, nem pedig a Bene Gesserit tagja, hercegi ágyas, a hercegi trónörökös szülőanyja!

A gom-dzsabbar valami arrakisi dolog lehet, amit meg kell ismernem, mielőtt odamegyünk? – tűnődött.

Hangtalanul forgatta a szájában a különös, idegen szavakat: Gom-dzsabbar… Kwisatz Haderach…

Olyan sok mindent kellett megtanulni! Az Arrakis annyira másmilyennek ígérkezett, mint a Caladan, hogy a fiú feje már zsongott az új ismeretektől. Arrakis… Dűne… Sivatagbolygó…

Thufir Hawat, Paul apjának főorgyilkosa már elmagyarázta a fiúnak, hogy halálos ellenségeik, a Harkonnenek nyolcvan évig voltak az Arrakison. Részleges hűbérbirtokként uralták a bolygót a szerződés alapján, amelyet a KHAFT-társasággal kötöttek a fiatalító fűszer, a melanzs bányászatára. A Harkonnenek most távoznak, és az Atreides-ház lép a helyükbe teljes hűbérúri joggal – látszólag Leto herceg győzelme jeleként. Ám ez a látszat, mondta Hawat, nagy veszélyt rejt, ugyanis Leto herceg igen népszerű a Landsraad Nagy Házai között.

„A népszerű ember kihívja maga ellen a hatalmasok féltékenységét” – mondta Hawat.

Arrakis… Dűne… Sivatagbolygó…

Ahogy Paul lassan álomba merült, egy arrakisi barlang jelent meg előtte. Körülötte néma emberek mozogtak a parázsgömbök halovány fényében. Ünnepélyes érzés fogta el, mintha templomban lett volna, ahogy egy halk hangot hallgatott: kopp, kopp, kopp – víz csepegése. Még álmában is tudta, hogy ébredés után is emlékezni fog erre. Mindig emlékezett azokra az álmokra, amelyekben meglátta a jövőt.

Aztán az álom szertefoszlott.

Fölébredt. Érezte maga körül az ágy melegét, s tovább csapongtak a gondolatai. Ez a világ, a Caladan-kastény, ahol sem játszani, sem hasonló korú fiúkkal barátkozni nem tudott, talán nem is érdemli meg, hogy szomorúsággal búcsúzzék tőle. A tanítója, dr. Yueh már célzott rá, hogy a faufreluch-osztályrendszer nem érvényesül olyan szigorúan az Arrakison. A bolygó olyan nép hazája volt, melynek tagjai a sivatag peremén éltek, és nem parancsolt nekik sem kaid, sem bashar: ők voltak a fremenek, a sivatagi nomádok, akiket nem tudott lajstromba venni a Császári Regátus egyetlen népszámlálása sem.

Arrakis… Dűne… Sivatagbolygó…

Megérezte magában a feszültséget, és úgy döntött, végrehajtja az egyik lélek-test gyakorlatot, amelyet az anyja tanított meg neki. Három gyors lélegzetvétel elindította a reakciókat: lebegő tudati állapot… tudat-összpontosítás… aortatágulás… kerülni az összpontosítás nélküli tudatosság mechanizmusát… vállalt és akart tudatosság… feldúsított vér tolul a túlterhelt területekre… az ember nem juthat táplálékhoz-biztonsághoz-szabadsághoz pusztán ösztönös úton… az állati tudat nem terjed tovább az adott pillanatnál… nem fogja föl, hogy a préda kipusztulhat… az állat rombol, de nem épít… az állati örömök az érzékelési szint közelében maradnak, nincs tudatos észlelés… az embernek koordináta-rendszer kell, hogy azon át lássa a világegyetemet… vállalt és akart tudatosság, ez kifeszíti a koordinátahálót… a testi integritás követi az idegvéráramot a sejtszükségletek legmélyebb tudatával összhangban… minden tárgy/sejt/lény mulandó… törekedj a dinamikus állandóságra a körülvevő…

A lecke egyenletesen hömpölygött körbe-körbe Paul lebegő tudatában.

Amikor a hajnal sárga sugarai megérintették az ablakpárkányt, a fiú lehunyt szemhéján át érzékelte a fényt. Kinyitotta a szemét, meglátta a hálószoba mennyezetének ismerős gerendarajzolatát és meghallotta a kastélybeli sürgés-forgás ismerős neszeit.

Kinyílt az ajtó, az anyja nézett be. Bronzszínben játszó haját fekete szalag fogta össze a feje tetején, ovális arca kifejezéstelen volt, zöld szeme komolyan nézett a fiúra.

– Ébren vagy – állapította meg. – Jól aludtál?

– Igen.

Paul szemügyre vette a nyúlánk alakot, érzékelte a feszültséget a válla tartásában, ahogy ruhát keresett a faliszekrényekben. Más talán nem vette volna észre a feszültséget, de anyja jól megtanította a fiának a Bene Gesseritek módszerét: az aprólékos megfigyelést. Jessica most megfordult, odanyújtott egy kevésbé hivatalos kabátot. A zsebe fölött ott ékeskedett a vörös sólymos Atreides-címer.

– Siess, öltözz fel – mondta. – A Tisztelendő Anya már vár!

– Róla is álmodtam – mondta Paul. – Ki ez?

– Ő volt a tanítóm a Bene Gesserit-iskolában. Most a Császár Igazmondója. És Paul… – Tétovázott. – El kell mondanod neki az álmaidat.

– Jó. Őmiatta kaptuk meg Arrakist?

– Nem „kaptuk meg” Arrakist. – Jessica leporolt egy nadrágot, odaakasztotta a ruhaállványra az ágy mellé. – Ne várakoztasd meg a Tisztelendő Anyát!

Paul felült, átfogta a térdét.

– Mi az a gom-dzsabbar?

Az anyjától szerzett tudás ismét érzékelhetővé tette a szinte láthatatlan tétovázást, az idegrendszer vallomását, amely a félelemről árulkodott.

Jessica odament az ablakhoz, félrehúzta a függönyöket, elnézett a folyóparti gyümölcsösök felett a Syubi-hegy felé.

– Hamarosan megtanulod… hogy mi az a gom-dzsabbar – mondta.

Paul hallotta hangjában a félelmet, és ezen elcsodálkozott.

Jessica nem fordult meg, úgy szólt oda:

– A Tisztelendő Anya a délelőtti fogadószobámban vár. Kérlek, siess!

Gaius Helen Mohiam Tisztelendő Anya egy kárpitozott széken ülve nézte, ahogy közeledik feléje az anya és fia. Két oldalán az ablakokból szép kilátás nyílt a folyó déli kanyarulatára és az Atreidesek családi birtokának zöldellő mezőire, de a Tisztelendő Anyát nem érdekelte a kilátás. Ma reggel igazán öregnek érezte magát, és kifejezetten ingerlékeny volt. Mindezért az űrutat kárhoztatta, meg azt, hogy alkalmazkodnia kellett ahhoz a nyomorult Űrligához és a titkolózásukhoz. De hát ez a küldetés bizony egy Bene Gesserit Látnok személyes közreműködését igényelte. Még a Padisah Császár Igazmondója sem bújhatott ki a felelősség alól, ha a kötelesség szólította.

Átkozott Jessica! – gondolta a Tisztelendő Anya. Ha leányt szült volna nekünk, ahogy a parancsa szólt!

Jessica megállt három lépéssel a szék előtt, könnyedén bókolt, bal keze finom mozdulattal végigsiklott szoknyáján. Paul azt a kurta meghajlást választotta, amelyre a táncmestere tanította meg – amelyet akkor szokás használni, amikor „az ember nincs tisztában a másik pozíciójával”.

Paul köszöntésének finom árnyalatai nem kerülték el a Tisztelendő Anya figyelmét.

– Óvatos természetű a fiú, Jessica – jegyezte meg.

Jessica keze Paul vállára rebbent, megszorult rajta. Egy szívdobbanásnyi időre félelem lüktetett a tenyeréből. Aztán összeszedte magát.

– Óvatosságra lett nevelve, Tisztelendő Anyám.

Mitől fél úgy? – csodálkozott magában Paul.

Az öregasszony egyetlen pillantással végigmérte Pault: az arca ovális, mint Jessicáé, de erős csontozatú… a haja mélyfekete, mint a hercegé, a szemöldöke vonala azonban az anyai nagyapjáé, akit nem szabad megnevezni, meg az a keskeny, gőgös orr is… az egyenes nézésű, zöld szempár pedig az öreg hercegé, a régen halott apai nagyapáé.

Bizony, ő tudta, mi a stílus – még a halálban is, gondolta a Tisztelendő Anya.

– Más a nevelés – mondta –, és más a belső jellem. Majd meglátjuk. – Az öreg szempár szigorúan villant Jessicára. – Hagyj magunkra minket! Parancsolom, hogy foglald el magad a békéről való meditációval!

Jessica elvette a kezét Paul válláról.

– Tisztelendő Anyám, én…

– Jessica! Tudod, hogy meg kell lennie!

Paul értetlenül nézett föl az anyjára.

Jessica kihúzta magát.

– Igen… persze hogy tudom.

Paul újra Tisztelendő Anyához fordult. Nemcsak az udvariasság intette óvatosságra, hanem az is, hogy az anyja szemlátomást tisztelettel és félelemmel tekintett erre az öregasszonyra. Ugyanakkor harag és aggodalom töltötte el az anyjából sugárzó szorongás miatt.

– Paul… – Jessica mély lélegzetet vett. – Ez a próba, amelyen át kell esned… ez nagyon fontos nekem.

– Próba? – A fiú fölnézett rá.

– Ne feledd, hogy hercegi sarj vagy – mondta Jessica. Sarkon fordult, és suhogó szoknyával, határozott léptekkel kiment a szobából. Tompa kondulással csukódott be mögötte az ajtó.

Paul farkasszemet nézett az öregasszonnyal, uralkodott a haragján.

– Miféle dolog úgy elküldeni Jessica úrnőt, mintha holmi szolgáló volna?

Mosoly rezdült a ráncos, öreg száj szögletében.

– Jessica úrnő, fiacskám, a szolgálóm volt tizennégy éven át az iskolában. – Bólintott. – Méghozzá jó szolgálóm. Most viszont idejössz!

Csattant a parancs. Paul azon kapta magát, hogy engedelmeskedik, mielőtt fontolóra vehette volna. A Hangot használja, gondolta. Az öregasszony intésére megállt mellette.

– Látod ezt? – kérdezte a Tisztelendő Anya. Köntöse redői közül előhúzott egy zöld fémkockát, minden oldala arasznyi lehetett. Megfordította, és Paul látta, hogy az egyik oldala nyitott – feketén tátongott, és furcsán ijesztő volt. Mintha egyetlen fénysugár sem hatolt volna be abba a nyitott feketeségbe.

– Tedd bele a jobb kezedet – mondta az öregasszony.

Pault félelem kerítette hatalmába. Hátrálni akart, de az öregasszony rászólt:

– Így engedelmeskedsz az anyádnak?

A fiú fölpillantott a madár módra csillogó szempárba.

Lassan, érezve a kényszert, de ellenállásra képtelenül, Paul beletette a kezét a dobozba. Először hideget érzett, ahogy a feketeség összezárult a keze körül, aztán síkos fémet tapintottak az ujjai. Mintha elzsibbadt volna a keze.

Az öregasszony arca ragadozó kifejezést öltött. Elvette jobb kezét a dobozról, és Paul nyaka közelébe emelte. A fiú fémes csillanást látott a szeme sarkából, arra akarta fordítani a fejét.

– Ne mozdulj! – csattant fel az öregasszony.

Megint a Hangot használja! Paul visszafordította tekintetét a Tisztelendő Anya arcára.

– A gom-dzsabbart tartom a nyakadnál – mondta az öregasszony.– A gom-dzsabbart, az ádáz haragú ellenséget! Hegyes tű, rajta egy csepp méreg. Hohó! Ne húzódj el, mert megérzed a mérget!

Paul nyelni akart, de kiszáradt a torka. Nem tudta levenni a szemét a barázdás, vén arcról, a csillogó szemről, a beszéd közben ezüstösen kivillanó fémfogakról, a sápadt ínyről.

– Egy hercegi sarjnak ismernie kell a mérgeket – mondta az öregasszony. – Ez jellemzi korunkat, igaz? Musky: mérgezés itallal! Aumas: mérgezés étellel! Vannak gyors mérgek, lassú mérgek, van ilyen, van olyan, van amolyan. Hát tessék, a legújabb: a gom-dzsabbar! Csak állatokat öl meg.

A büszkeség úrrá lett Paul félelmén.

– Azt mered állítani, hogy egy herceg fia holmi állat?

– Mondjuk, hogy nem tartom lehetetlennek, hogy ember vagy – felelte az öregasszony. – Állj! Már figyelmeztettelek, hogy ne próbálj elugrani! Öreg vagyok, de a kezem a nyakadba tudja döfni ezt a tűt, mielőtt elszökhetnél tőlem!

– Ki vagy? – suttogta a fiú. – Hogy tudtad rávenni az anyámat, hogy egyedül hagyjon veled? A Harkonnenek küldtek?

– A Harkonnenek? Még csak az kellene! Most hallgass! – Egy száraz ujj érintette meg Paul nyakát, ő pedig megfékezte az akaratlan ingert, hogy elugorjon.

– Jól van – mondta az öregasszony. – Kiálltad az első próbát. A többi pedig nagyon egyszerű lesz: ha kihúzod a kezed a dobozból, meghalsz! Ez az egyetlen szabály. Ha bent tartod a kezed, életben maradsz. Ha kihúzod, meghalsz.

Paul mélyet lélegzett, úrrá lett a reszketésén.

– Ha egyet kiáltok, másodperceken belül berohannak a szolgák, és te fogsz meghalni!

– A szolgákat feltartóztatja az anyád, aki ott őrködik az ajtó előtt. Bízhatsz benne. Az anyád túlélte ezt a próbát. Most rajtad a sor. Tekintsd megtiszteltetésnek! Ritkán teszünk ki ennek fiúgyermeket.

A kíváncsiság elviselhetővé tette Paul félelmét. Érezte hangjából, hogy az öregasszony igazat mond, semmi kétség. Ha az anyja odakint őrködik… ha ez valóban próba… És így vagy úgy, de tudta, hogy csapdába ejtette a kéz a nyakánál, a gom-dzsabbar. Emlékezetébe idézte a félelem elleni litániát, amelyre az anyja tanította meg a Bene Gesserit rituáléjából.

Nem szabad félnem. A félelem az elme gyilkosa. A félelem a kis halál, mely teljes megsemmisüléshez vezet. Szembenézek félelmemmel. Hagyom, hogy áthaladjon rajtam, fölöttem. És amikor mögöttem van, utánafordítom belső tekintetemet, követem az útját. Amikor a félelem távozott, nem marad semmi, csak én magam.

Érezte, hogy visszatér a nyugalma.

– Tessék, vénasszony, csináld csak!

– Vénasszony! – csattant fel a Tisztelendő Anya. – Mi tagadás, van benned bátorság! Hát majd meglátjuk, kis uraság! – Közel hajolt, szinte suttogássá halkult a hangja. – Fájdalmat fogsz érezni a kezedben. Fájdalmat! De ha kihúzod a dobozból, megérintem a nyakad a gom-dzsabbarommal, és olyan gyorsan jön a halál, mintha a hóhér bárdja csapna le! Ha kihúzod a kezed, a gom-dzsabbar végez veled. Érted?

– Mi van a dobozban?

– Fájdalom.

A fiú érezte, hogy a kezében erősödik a bizsergés. Összeszorította a száját. Miféle próba lehet ez? – tűnődött. A bizsergésből viszketés lett.

Az öregasszony megszólalt:

– Hallottál már róla, hogy az állat leharapja a lábát, hogy kiszabaduljon a csapdából? Az az állati megoldás. Az ember inkább benne marad a csapdában, eltűri a fájdalmat, halottnak tetteti magát, hogy aztán megölhesse a csapdavetőt és ezzel elháríthassa a veszélyt a hozzá hasonlók feje felől.

A viszketésből enyhén égető érzés lett.

– Miért csinálod ezt? – förmedt rá Paul.

– Hogy megtudjam, ember vagy-e. Hallgass!

Paul ökölbe szorította a bal kezét, ahogy a másikban erősödött az égető érzés. Lassan fokozódott: forróságra forróság, forróság, forróság… a forróság! A fiú érezte, hogy a szabad kezén a körmök belevájnak a tenyerébe. Be akarta hajlítani az égő keze ujjait, de nem tudta megmozdítani őket.

– Éget – suttogta.

– Csend!

A karján végiglüktetett a fájdalom. Izzadság verte ki a homlokát. Minden idegszála őrjöngve követelte, hogy húzza ki a kezét abból a tüzes katlanból… de… a gom-dzsabbar! Nem mozdította a fejét, csak a szemét próbálta elfordítani annyira, hogy meglássa a nyakának meredő iszonyatos tűt. Észrevette, hogy zihálva szedi a levegőt, uralkodni akart a lélegzésén, de nem tudott.

Fáj!

Minden megszűnt a világban, csak a kínban égő kéz létezett, és a közvetlen közelről reá meredő, vénséges vén arc.

Az ajka úgy kiszáradt, hogy alig tudta szétnyitni.

Ég! Ég!

Szinte mintha érezte volna, ahogy elgyötört kezén összepöndörödik a bőr, összesül, lefoszlik a hús, amíg csak az elszenesedett csontok maradnak.

Elmúlt!

Mintha csak kikapcsolták volna, a fájdalom hirtelen megszűnt.

Paul érezte, hogy remeg a jobb karja, érezte, hogy verítékben úszik a teste.

– Elég – mormolta az öregasszony. – Kull wahad! Egyetlen leánygyermek sem bírt ki soha ennyit! Alighanem szerettem volna, hogy elbukj! – Hátradőlt. Elhúzta a gom-dzsabbart a fiú nyakától. – Vedd ki a kezed a dobozból, ifjú emberi lény, és nézd meg!

Paul megfékezte a kínzó reszketést, és rámeredt a fénytelen ürességre, amiben a keze mintha saját akaratából maradt volna benn. A fájdalom emléke megbénította. A józan ész azt súgta, hogy megfeketedett csonkot fog kihúzni abból a dobozból.

– Rajta! – csattant fel az öregasszony.

Paul kikapta a kezét, és döbbenten bámult rá. Semmi nyom! Semmi jele a gyötrelemnek! Fölemelte a kezét, megforgatta, behajlította az ujjait.

– Fájdalom idegi stimulálással – mondta a Tisztelendő Anya. – Mégse csonkíthatunk meg emberi lényeket. Nem mondom, vannak, akik sokat adnának ennek a kis doboznak a titkáért. – Elrejtette a köntöse redői közé.

– De hát a fájdalom…

– Fájdalom! – fújt az öregasszony. – Az igazi ember minden ideget képes megfegyelmezni a testében.

Paul most vette észre, hogy sajog a bal keze. Kinyitotta összeszorított öklét, megnézte a négy véres nyomot, ahol a körme belemélyedt a tenyerébe. Leengedte a karját, ránézett az öregasszonyra.

– Ezt csináltad egyszer az anyámmal?

– Rostáltál már valaha homokot?

Suhogva csapott le a kérdés, mintha egyenesen az agyát súrolta volna, gondolatait egy magasabb szintre emelve: Rostálják a homokot. Bólintott.

– Mi, a Bene Gesserit az embereket rostáljuk, hogy megtaláljuk az igaziakat.

Paul fölemelte a jobb kezét, tudatosan igyekezett fölidézni a fájdalom emlékét.

– És ebből áll az egész? A fájdalomból?

– Megfigyeltelek a fájdalmadban, fiam. A fájdalom csak a próba tengelye. Az anyádtól tudhatod, milyenek a megfigyelési módszereink. Látom benned a tanítása nyomait. A mi próbánk a válság és a megfigyelés.

Paul kihallotta a hangjából a jóváhagyást.

– Ez az igazság! – nyugtázta a hallottakat.

Az öregasszony rámeredt. A fiú érzékeli, mi az igazság! Lehetséges volna, hogy csakugyan ő az? Elfojtotta lelkesedését, figyelmeztette magát: A remény elködösíti a megfigyelést.

– Tehát tudod, mikor hisznek az emberek abban, amit mondanak – jegyezte meg.

– Tudom.

A válaszban ott voltak a próbákkal újra és újra ellenőrzött képesség felhangjai. Az öregasszony hallotta ezeket.

– Talán te vagy a Kwisatz Haderach – mondta. – Ülj le, testvérkém, ide, a lábamhoz!

– Inkább állok.

– Az anyád a lábamnál ült annak idején.

– Én nem vagyok az anyám.

– Egy kicsit gyűlölsz bennünket, mi? – Az ajtó felé tekintett, és kikiáltott: – Jessica!

Az ajtó kivágódott, Jessica mozdulatlanul, mereven nézett be a szobába. Aztán mintha az egész lénye ellágyult volna, ahogy meglátta Pault. Jól kivehető erőfeszítéssel kissé elmosolyodott.

– Jessica, elmúlt valaha az irántam érzett gyűlöleted? – kérdezte az öregasszony.

– Egyszerre szeretlek és gyűlöllek, Tisztelendő Anyám – mondta Jessica. – A gyűlölet… az a fájdalmakból fakad, amelyeket sohasem szabad elfelejtenem. A szeretet, az…

– Csak a puszta tényt – szakította félbe az öregasszony, de szelíd volt a hangja. – Most már bejöhetsz, de maradj csendben. Csukd be azt az ajtót, és ügyelj, hogy senki se zavarjon bennünket!

Jessica belépett a szobába, becsukta az ajtót, és háttal nekitámaszkodott. A fiam él, gondolta. A fiam él, és… igazi ember. Tudtam, hogy az… de… de él! Most már én is élhetek tovább. A hátának nyomódó ajtó keménynek, valóságosnak érződött. A szobában minden szinte nekifeszült az érzékeinek.

A fiam él!

Paul ránézett az anyjára. Jessica igazat mondott. A fiú szeretett volna egyedül elvonulni, átgondolni ezt az élményt, de tudta, hogy nem mehet el, amíg el nem bocsátják. Az öregasszony hatalomra tett szert fölötte. Igazságokat mondtak. Az anyja átesett ezen a próbán. Félelmetes célja lehet a próbának… mert a fájdalom és a rettegés félelmetes volt. Paul tudta, milyenek szoktak lenni a félelmetes célok. Minden esély ellenében indultak harcba. Öntörvényűek voltak, önmagukat tették szükségessé. Paul úgy érezte, megfertőződött valami félelmetes céllal, de még nem tudta, mi az.

– Egy napon, fiam – mondta az öregasszony –, talán neked is meg kell állnod odakint egy ilyen ajtó előtt. Nem akármilyen feladat!

Paul lenézett a kézre, mely megismerte a fájdalmat, aztán a Tisztelendő Anyára emelte a tekintetét. Az öregasszony hangja most különbözött minden más hangtól, amellyel valaha is találkozott. Fényes kontúr vette körül a szavait. Élük volt. Paul úgy érezte, kérdezzen bármit, olyan választ kap, ami ki tudja emelni ebből a hús-vér világból, valami magasabb rendűbe.

– Miért keresik az igazi embereket? – kérdezte.

– Hogy felszabadítsunk benneteket.

– Felszabadítsanak?

– Egyszer az emberek rábízták a gépekre, hogy gondolkodjanak helyettük, abban a reményben, hogy ez majd felszabadítja őket. De ez csak oda vezetett, hogy a gépek segítségével más emberek tehették őket rabszolgává.

– „Ne készíts gépezetet az emberi elme hasonlatosságára” – idézte Paul.

– Egyenesen a Butleri Dzsihadból és az Orániai Katolikus Bibliából – mondta az öregasszony. – De az O. K. Bibliának valójában azt kellett volna mondania: „Ne készíts gépezetet, amely az igazi emberi elme utánzata.” Tanulmányoztad a szolgálatodban álló Mentátot?

– Thufir Hawattal együtt végeztem tanulmányokat.

– A Nagy Lázadás elvett az emberektől egy mankót. Kikényszerítette az igazi emberi elmék fejlődését. Iskolák jöttek létre az igazi emberi tehetségek képzésére.

– A Bene Gesserit-iskolák?

Az öregasszony bólintott.

– Mostanra csak kettő maradt fönn azokból az ősi iskolákból: a Bene Gesserit és az Űrliga. A Liga, sejtésünk szerint, a szinte tiszta matematikát helyezi előtérbe. A Bene Gesserit más funkciót tölt be.

– Politizál – mondta Paul.

– Kull wahad! – fakadt ki az öregasszony. Szúrós pillantást vetett Jessicára.

– Nem én mondtam neki, Tisztelendő Anyám – mondta Jessica.

A Tisztelendő Anya figyelme ismét a fiúra irányult.

– Ehhez feltűnően kevés adatra volt szükséged – jegyezte meg. – Bizony, politizál. Az eredeti Bene Gesserit-iskolát olyanok irányították, akik jól látták, hogy szükség van a folyamatosság összekötő fonalára az emberiség kusza ügyeiben. És látták, hogy ilyen folyamatosság csak akkor lehetséges, ha elkülönítik az emberi örökséget az állati örökségtől – tenyésztési céllal.

Paul számára az öregasszony szavai hirtelen elveszítették élességüket. Úgy érezte, sértik azt az érzékét, amelyet az anyja ösztönös igazságérzetnek hívott. Nem mintha a Tisztelendő Anya hazudott volna; szemlátomást hitt abban, amit mondott. Ez valami mélyebb disszonancia volt, valami, ami összefüggött Paul félelmetes céljával.

– De az anyám azt mondta, hogy az iskolákban sok Bene Gesserit nem tudja, honnan származik.

– A leszármazás mindig benne van a feljegyzéseinkben – mondta az öregasszony. – Az anyád tudja, hogy vagy Bene Gesserit-ivadék, vagy a genetikai anyaga önmagában is elfogadható volt.

– Akkor miért nem tudhatta meg, kik voltak a szülei?

– Sokan tudják… sokan nem. Előfordulhatott volna például, hogy keresztezni akarjuk egy közeli rokonával, hogy dominánssá tegyünk valamilyen öröklődő jegyet. Sokféle indíték vezérel bennünket.

Pault megint elfogta a helytelenség érzete.

– Sokat vállaltok magatokra.

A Tisztelendő Anya fürkészően ránézett. Jól hallottam, bírálat volt a hangjában?

– Súlyos teher nehezedik ránk – válaszolta.

Paul érezte, hogy egyre jobban magához tér a próba okozta megrázkódtatásból. Átható tekintettel végigmérte az öregasszonyt.

– Azt mondod, lehet, hogy én vagyok a… Kwisatz Haderach. És az micsoda? Valami eleven gom-dzsabbar?

– Paul! – szólt rá az anyja. – Nem szabad ilyen hangon beszélned a…

– Ezt bízd rám, Jessica – szólt közbe az öregasszony. – Mondd csak, fiatalember, mit tudsz az Igazmondók szeréről?

– Az a célja, hogy fokozza az igazság és a hamisság megkülönböztetésének képességét. Anyám elmondta.

– Láttál már igazságrévületet?

A fiú megrázta a fejét.

– Nem.

– A szer veszélyes – mondta a Tisztelendő Anya –, de felnyitja az ember lelki szemét. Amikor az Igazmondó a szer hatása alatt áll, sok helyet szemügyre vehet az emlékezetében – a teste emlékezetében. Végigtekintünk a múlt rengeteg ösvényén… de csak a női ösvényeken.

Szomorúság csendült a hangjában. – Van azonban egy hely, ahová egyetlen Igazmondó sem tud betekinteni. Taszít bennünket, rettegéssel tölt el. Úgy tartják, hogy egy napon eljön majd egy férfi, ki a szer hatására megtalálja belső látását. Ő majd betekint oda, ahová mi nem tudunk– a női és férfimúltakba is.

– A ti Kwisatz Haderachotok?

– Igen, az, aki sok helyen lehet egyszerre: a Kwisatz Haderach. Sok férfi megpróbálkozott a szerrel… nagyon, nagyon sok, de egyiküknek sem sikerült.

– Megpróbálkoztak vele, és kudarcot vallottak? Mind?

– Ó, nem. – Az öregasszony megrázta a fejét. – Megpróbálkoztak vele, és belehaltak.

Ha anélkül akarjuk megérteni Muad-Dibet, hogy megértenénk halálos ellenségeit, a Harkonneneket, akárha az Igazságot akarnánk látni a Hamisság ismerete nélkül. Akárha a Fényt akarnánk látni a Sötétség ismerete nélkül. Nem lehetséges.

IRULAN HERCEGNŐ:

MUAD-DIB ÉLETE ÉS MŰVE

Egy gömb volt, egy világ dombormása, ami félig árnyékba borult, és sebesen pörgette egy kövér, gyűrűktől csillogó kéz. A gömb bizarr formájú állványon állt a fal mellett, egy ablak nélküli szobában, melynek többi falát tarka összevisszaságban borították a tekercsek, filmkönyvek, hangszalagok, képkazetták. A szobát a mozgatható szuszpenzormezőkben függő aranyló gömbök meleg fénybe borították.

A szoba közepén tojásdad, nefritzöldben, rózsaszínben játszó, megkövült elakkafából készült asztal állt. Szuszpenzorszékek sorakoztak körülötte, kettő közülük foglalt volt. Az egyikben egy tizenhat év körüli, kerek képű, mogorva tekintetű, sötét hajú ifjú ült. A másikat egy karcsú, alacsony, nőies arcú férfi foglalta el.

Az ifjú és a férfi egyaránt a gömböt és az azt pörgető, félig árnyékban levő embert nézte.

Kuncogás hallatszott a földgömb mellől, majd dörgő basszusba csapott át.

– Íme, Piter – a történelem legnagyobb csapdája! És a herceg egyenesen belesétál! Hát nem csodálatos, amit én, Vladimir Harkonnen báró művelek?

– Csodálatosat, bizony, báró – mondta a férfi. Hangja lágy volt, dallamos tenor.

A kövér kéz leereszkedett a gömbre, megállítva a forgását. Most minden szem megállapodhatott a mozdulatlan felszínen, és láthatta, hogy ilyen földgömböt csak dúsgazdag műgyűjtőknek vagy az Impérium bolygókormányzóinak készítettek. A császári iparművészek keze nyomát viselte magán. A szélességi és hosszúsági fokok hálója hajszálvékony platinaberakással készült. A sarki jégsapkák tejgyémánt betétek voltak.

A kövér kéz megmozdult, és egy vastag ujj kirajzolt egy-egy részletet a felszínen.

– Figyeljétek meg! – dörgött a basszus. – Figyeld meg alaposan, Piter, és te is, Feyd-Rautha, drágám, ezeket az elragadó barázdákat a hatvanadik északi és a hetvenedik déli szélességi fok között. Nézzétek a színüket: benneteket nem édes karamellre emlékeztet? És sehol sem látni tavak, folyók vagy tengerek kékjét! Aztán itt vannak ezek a bájos sarki jégsapkák – ugye, milyen picikék? Hát össze lehet téveszteni mással ezt a helyet? Az Arrakis! Csakugyan páratlan! Tökéletes helyszín egy páratlan diadalhoz!

Piter ajka mosolyra húzódott.

– És ha meggondoljuk, báró, hogy a Padisah Császár azt hiszi, a hercegnek adta a te fűszerbolygódat! Minő bizarr fintora a sorsnak!

– Képtelenséget beszélsz – dörögte a báró. – Azért mondod, hogy összezavard az ifjú Feyd-Rauthát, de az unokaöcsémet nem szükséges megtéveszteni!

A mogorva képű ifjonc megmozdult ültében, elsimított egy ráncot testhezálló trikóján, aztán hirtelen felült, ahogy halk kopogás hallatszott a mögötte levő ajtón.

Piter feltápászkodott, odament az ajtóhoz és kinyitotta annyira, hogy beférjen a postahenger. Becsukta az ajtót, felnyitotta a hengert, átfutotta. Kuncogott. Aztán újra felkuncogott.

– Mi az? – förmedt rá a báró.

– A bolond válaszolt, báró!

– Láttál már Atreidest, aki ellenállt a színpadias gesztus lehetőségének? – kérdezte a báró. – És mit mond?

– Szerfelett goromba, báró. Csak „Harkonnennek” szólít! Semmi „Nagyuram és Becses Unokatestvérem”, semmi rang! Semmi.

– Nagyon jó név – dörmögte a báró, és a hangja türelmetlenségről árulkodott. – Mit üzen a kedves Leto?

– Ezt: „Visszautasítom ajánlatodat, hogy találkozzunk. Elégszer megismertem már csalárdságodat, és ezt tudja minden ember.”

– És? – kérdezte a báró.

– Folytatom: „A kanly művészetének még mindig vannak rajongói a Impériumban.” És így írta alá: „Leto, Arrakis hercege.” – Piter hahotázni kezdett. – Arrakis hercege! Hát ez… hát ez már szinte túl sok!

– Elhallgass, Piter! – szólt rá a báró. A nevetés megszűnt, mintha kikapcsolták volna. – Szóval kanly, mi? – kérdezte a báró. – Vérbosszú? És ezt a hagyományokban oly gazdag, régi szót használja, hogy a tudomásomra hozza, komolyan gondolja!

– Te megtetted a békülés gesztusát – mondta Piter. – A formák szerint jártál el.

– Túl sokat beszélsz Mentát létedre, Piter – mondta a báró. Hamarosan el kell tennem láb alól, gondolta. Szinte semmi hasznát nem lehet már venni. A báró a szoba másik felében álló orgyilkosára nézett. Azt figyelte ő is, amit általában először vettek észre rajta az emberek: a szemét, a kékséget a kékségben, a félig lehunyt pillák mögött, a szemet, amelynek egyáltalán nem volt fehérje.

Piter arcán széles mosoly ragyogott fel. Mintha vigyorgó álarc lett volna, benne a szempár, mint két sötét üreg.

– No de, báró! Sohasem volt édesebb a bosszú! A csalárdság remekművét látjuk magunk előtt: Leto kénytelen elcserélni a Caladant a Dűnére – nincs más választása, hiszen a Császár utasítja rá! Micsoda tréfamester vagy te, báró!

A báró fagyos hangon rászólt:

– Szájmenésed van, Piter?

– Ugyan, báróm, csak örvendezem. Téged viszont… téged megcsapott a féltékenység!

– Piter!

– Hohó, báróm! Hát nem sajnálatos, hogy egymagad nem tudtad kifundálni ezt az elragadó fondorlatot?

– Egy szép napon megfojtatlak, Piter.

– Semmi kétség, báró. Enfin! De a jótétemény sosem vész kárba, igaz?

– Mit vettél be, Piter, veritet? Vagy szemutát?

– A félelem nélküli igazmondás meglepi a bárót – mondta Piter. Összeráncolta a homlokát, arckifejezése a feszült gondolkodás karikatúrájává vált. – Hohó! Az a helyzet, báró, hogy én, mint Mentát, tudom, mikor küldöd el hozzám az ítélet-végrehajtót. Addig nem, amíg hasznomat veszed. Ha hamarabb megöletnél, az pazarlás volna, mert még sok mindennel szolgálhatlak. Tudom, mire tanított meg az a szép bolygó, a Dűne: a takarékoskodásra! Igaz, báró?

A báró csak némán nézte Pitert.

Feyd-Rautha feszengett ültében. Ezek a civakodó bolondok! – gondolta. A nagybátyám nem tud vitatkozás nélkül szóba állni a Mentátjával. Azt hiszik, nincs más dolgom, mint hogy a civakodásukat hallgassam?

– Feyd – szólt oda a báró. – Amikor idehívtalak, azt mondtam, figyelj és okulj. Okulsz?

– Igen, bácsikám. – Ügyelt, hogy kellően alázatos legyen a hangja.

– Néha elgondolkodom ezen a Piteren – mondta a báró. – Én akkor okozok fájdalmat, ha szükséges, ő viszont… esküszöm, hogy kifejezetten élvezi! Ami engem illet, én még tudok szánalmat érezni szegény Leto herceg iránt. Dr. Yueh nemsokára elbánik vele, és azzal befellegzett az Atreideseknek. De Leto minden bizonnyal tudni fogja, kinek a keze irányította a befolyásolható doktort… És az a tudat borzasztó érzés lesz számára.

– Akkor miért nem arra utasítottad a doktort, hogy csendben és gyorsan döfjön egy kindzsalt a bordái közé? – érdeklődött Piter. – Szánalmat emlegetsz, de…

– A hercegnek mindenképpen tudnia kell róla, amikor a végromlását okozom – mondta a báró. – És a többi Nagy Házaknak tanulniuk kell belőle. A tudás megfékezi őket. Valamivel több mozgástérhez jutok. Nyilvánvalóan szükséges a dolog, de azért nem kell örülnöm is neki!

– Mozgástérhez! – mondta fitymálón Piter. – Máris rajtad a Császár szeme, báró. Túl merész húzásaid vannak. Egy napon a Császár ideküldi a Giedi Prime-ra egy-két légiónyi sardaukarját, és azzal vége Vladimir Harkonnen bárónak!

– Szeretnéd látni, mi, Piter? – kérdezte a báró. – Élveznéd, ahogy a sardaukarcsapatok feldúlnák a városaimat, kifosztanák ezt a kastélyt. Azt élveznéd csak igazán!

– És ezt még kérdeznie kell, báró? – suttogta Piter.

– Basharnak kellett volna lenned! – mondta a báró. – Túlzottan érdekel a vér és a fájdalom. Lehet, hogy elhamarkodottan ígértem neked az arrakisi zsákmányt.

Piter öt, furcsán affektáló lépéssel bent termett a szoba közepén, megállt közvetlenül Feyd-Rautha háta mögött. Hirtelen feszült lett a légkör a szobában, és az ifjú aggodalmas képpel tekintett föl Piterre.

– Ne játssz Piterrel, báróm – mondta a Mentát. – Azt ígérted, megkapom Lady Jessicát. Nekem ígérted!

– Mire, Piter? – kérdezte a báró. – Fájdalomra?

Piter mereven nézte, egyre súlyosabb lett a csend.

Feyd-Rautha félrehúzta a szuszpenzorszéket, és megszólalt:

– Bácsikám, muszáj itt maradnom? Azt mondtad, hogy majd…

– Az én kedves Feyd-Rauthámnak fogytán a türelme – mondta a báró. Megmoccant a földgömb mellett az árnyékban. – Csak türelem, Feyd! – Ismét a Mentát felé fordította a figyelmét. – És mi lesz a herceg ivadékával, a Paul gyerekkel, drága Piterem!?

– A csapda a kezedre juttatja, báró – mormogta Piter.

– Nem azt kérdeztem. Ugyebár emlékszel, hogy azt jósoltad, a Bene Gesserit-boszorkány lányt fog szülni a hercegnek? Tévedtél, igaz, Mentát?

– Nem tévedek gyakran, báró – mondta Piter, és most először érződött félelem a hangjában. – Meg kell hagynod, nem szoktam sokszor tévedni! És te is tudod, hogy a Bene Gesseritek többnyire lányokat szülnek. Még a császár hitvese is csak leánygyermekeket hozott a világra.

– Bácsikám – szólt közbe megint Feyd-Rautha –, azt mondtad, én itt valami fontosat fogok…

– No lám, az unokaöcsém! – mondta a báró. – Arra feni a fogát, hogy uralkodjon majd minden birtokomon, de egyelőre saját magán sem tud uralkodni! – A báró megint megmozdult a gömb mellett, árnyék az árnyak között. – Nos hát, Feyd-Rautha Harkonnen, abban a reményben hívattalak ide, hogy némi bölcsességre taníthatlak. Jól megfigyelted kitűnő Mentátunkat? Tanulnod kellett volna valamit ebből az eszmecseréből!

– De bácsikám…

– Rendkívül jól működő Mentát, nem gondolod, Feyd?

– Igen, de…

– Ahá! Úgy bizony, de! De túl sok fűszert fogyaszt, úgy eszi, mint a cukorkát! Nézd meg a szemét! Akár egyenesen az arrakisi munkások közül is jöhetett volna! Jól működik ez a Piter, de közben szenvedélyes, hajlamos az érzelmi kitörésekre. Jól működik ez a Piter, de közben olykor téved.

Piter halkan, mogorván szólalt meg:

– Azért hívtál ide, báró, hogy bírálattal ronts a működésemen?

– Rontani a működéseden? Jobban ismersz te annál, Piter! Csak szeretném, ha az unokaöcsém tisztában lenne vele, milyen korlátai vannak egy Mentát képességeinek.

– Máris kiképzés alatt van az utódom? – csattant föl Piter.

– Utódod, neked? Ugyan, Piter, hol találhatnék én még egy ilyen agyafúrt, elvetemült Mentátot?

– Ugyanott, ahol engem találtál, báró.

– Csakugyan, esetleg ott – mondta tűnődve a báró. – Az utóbbi időben valóban labilisabbnak látszol. És amennyi fűszert megeszel!

– Túl költségesek a kedvteléseim, báró? Kifogásod van ellenük?

– Drága Piter, éppen a kedvteléseid kötnek énhozzám! Hogyan lehetne kifogásom ellenük? Csak azt akarom, hogy az unokaöcsém tisztába jöjjön mindezzel.

– Tehát kiállítási darab vagyok – mondta Piter. – Táncoljak a publikumnak? Mutassam be különféle képességeimet a kiváló Feyd-Rau…

– Pontosan – vágott közbe a báró. – Kiállítási darab vagy. Maradj tehát csendben! – Feyd-Rauthára pillantott, szemügyre vette unokaöccse duzzadt, lebiggyedő ajkát, a Harkonnenek családi jegyét. Az ajak most félmosolyra húzódott. – Ez egy Mentát, Feyd. Bizonyos kötelességek teljesítésére van kiképezve és kondicionálva. Nem szabad megfeledkezni azonban arról, hogy emberi testben helyezkedik el! Ez bizony komoly hátránya. Néha azt hiszem, hogy az ősöknek volt igazuk a gondolkodó gépeikkel.

– Azok játékszerek voltak hozzám képest! – horkant föl Piter. – Még te magad is többre volnál képes azoknál a gépezeteknél!

– Lehet – mondta a báró. – No mindegy… – Mélyet sóhajtott, böfögött egyet. – Most pedig, Piter, körvonalazd az unokaöcsémnek az Atreides-ház elleni hadjáratunk lényegesebb mozzanatait. Működj Mentátként, ha megkérhetlek!

– Báró, óva intelek, ne bízd ezt az információt egy ilyen ifjú személyre! Az eddigi megfigyeléseim…

– Ezt én ítélem meg – mondta a báró. – Utasítalak, Mentát! Teljesítsd egyik kötelességedet a sok közül!

– Legyen hát – mondta Piter. Kihúzta magát, furcsán méltóságteljes pózt vett föl, ami mintha egy újabb álarc lett volna, amely ezúttal az egész testét takarta. – Néhány standard nap múlva Leto herceg egész családja és udvara útnak indul az Űrliga hajóján az Arrakisra. A Liga nem a mi városunknál, Carthagnál, hanem Arrakeennél teszi ki őket. A herceg Mentátja, Thufir Hawat, arra a helyes következtetésre jut majd, hogy Arrakeent könnyebb megvédeni.

– Jól figyelj, Feyd! – mondta a báró. – Vedd észre az egymásba ágyazódó tervek szövevényét!

Feyd-Rautha bólintott, és azt gondolta: Ez már más! A vén szörnyeteg végre megismertet a titkos dolgokkal is. Úgy látszik, tényleg engem akar megtenni az utódjának.

– Van több érintőleges lehetőség is – mondta Piter. – Én arra következtetek, hogy az Atreides-ház az Arrakisra fog menni. Nem szabad azonban elvetnünk azt a lehetőséget sem, hogy a herceg arra szerződik a Ligával, hogy biztonságos helyre szállítsák, a rendszeren kívülre. Másokból hasonló körülmények között renegátok lettek, fogták a családi atomtechnikát, a pajzsokat, és elmenekültek az Impériumból.

– A herceg büszkébb annál – mondta a báró.

– A lehetőség fennáll – mondta Piter. – A végeredmény azonban a számunkra ugyanaz lenne.

– Egyáltalán nem! – dördült rá a báró. – A hercegnek pusztulnia kell, és vele a dinasztiájának is!

– Ennek a legnagyobb a valószínűsége – mondta Piter. – Bizonyos előkészületek már előre szokták jelezni, ha egy Ház renegát lépésre szánja el magát. A herceg látszólag semmi ilyesmit nem tesz.

– Úgy. – A báró felsóhajtott. – Folytasd, Piter!

– Arrakeenben – mondta Piter – a herceg és családja elfoglalja majd a Rezidenciát, amely előzőleg Fenring grófnak és Lady Fenringnek adott otthont.

– Csempészeti nagykövetünk… – A báró kuncogott.

– Milyen nagykövetünk? – kérdezte Feyd-Rautha.

– A bácsikád tréfált – világosította fel a Mentát. – Csempészeti nagykövetnek titulálta Fenring grófot, arra célozva, hogy a Császár érdekelt az arrakisi csempésztevékenységben.

Feyd-Rautha értetlenül meredt a nagybátyjára.

– Miért?

– Ne legyél olyan nehéz felfogású, Feyd! – förmedt rá a báró. – Mindaddig, amíg a Liga nincs császári ellenőrzés alatt, hogyan is lehetne másképp? Hogyan mozoghatnának a kémek és az orgyilkosok?

Feyd-Rautha szája hangtalanul mozgott:

– Óóó…

– A Rezidencián elterelő akciókat szervezünk – folytatta Piter. – Merényletet fognak megkísérelni az Atreides-utód élete ellen – még az is lehet, hogy sikeres merényletet.

– Piter – hördült fel a báró –, arra utaltál, hogy…

– Arra utaltam, hogy véletlenek mindig történhetnek – mondta Piter. – És a merényletnek hitelesnek kell látszania.

– Ó, de olyan bájos teste van annak a legénynek! – mondta a báró. – Persze, potenciálisan veszélyesebb, mint az apja… ott van neki tanítónak az a boszorkány. Átkozott asszony! No mindegy… Folytasd, Piter!

– Hawat rá fog jönni, hogy áruló van közöttük, aki a mi ügynökünk – mondta Piter. – A kézenfekvő gyanúsított dr. Yueh, aki csakugyan a mi emberünk. Hawat azonban már nyomozott utána, és kiderítette, hogy a jó doktor a Suk Egyetemen végzett, és az Impérium Kondicionálásában részesült, ezért veszélytelenül kezelhet minisztereket, vagy akár a Császárt is. Az Impérium Kondicionálásában vakon megbíznak. Az a vélemény, hogy a teljes kondicionálást nem lehet megszüntetni, mert az alany belehalna. Mindazonáltal, ahogy valaki egyszer megjegyezte, a megfelelő emelővel egy bolygót is el lehet mozdítani. Mi megtaláltuk azt az emelőt, amely elmozdította a doktort.

– Hogyan? – kérdezte Feyd-Rautha. A meglepetéstől tátva maradt a szája. Hiszen mindenki tudta, hogy az Impérium Kondicionálását nem lehet kijátszani!

– Erről majd máskor – mondta a báró. – Folytasd, Piter!

– Yueh helyett – mondta Piter – egy rendkívül érdekes gyanúsítottat lökünk Hawat elé. Olyan képtelenség volna őt gyanúsítani, hogy éppen ez kelti majd fel Hawat figyelmét.

– Ki lesz az? – kérdezte Feyd-Rautha.

– Maga Lady Jessica – mondta a báró.

– Hát nem fenséges? – kérdezte Piter. – Hawat gondolatait úgy betölti majd ez a kérdés, hogy mentáti minőségében rosszabbul fog működni. Még az is lehet, hogy megpróbálja megölni Lady Jessicát. – Piter összeráncolta a homlokát. – De nem hiszem, hogy meg tudná tenni.

– Nem szeretnéd, mi? – kérdezte a báró.

– Ne zavarj – mondta Piter. – Miközben Hawat el van foglalva Lady Jessicával, még jobban eltereljük a figyelmét néhány helyőrségi zendüléssel és hasonlókkal. A zendüléseket leverik majd. A hercegnek azt kell hinnie, hogy egyre nagyobb biztonságban van. Aztán, amikor megérett rá az idő, jelt adunk Yuehnek, és támadást indítunk fő erőnkkel… ööö…

– Folytasd, mondj el neki mindent! – szólt a báró.

– Támadást indítunk, megerősítve két Harkonnen-egyenruhás sardaukarlégióval.

– Sardaukar! – rebegte Feyd-Rautha. Szeme előtt megjelentek a rettegett császári csapatok, a könyörtelen gyilkosok, a Padisah Császár fanatikus harcosai.

– Látod, mennyire megbízom benned, Feyd – mondta a báró. – Ezt még csak megsejtenie sem szabad soha egyetlen másik Nagy Háznak sem, mert akkor a Landsraad esetleg egyesülne a Császári Ház ellen, és elszabadulna a káosz.

– A lényeg – szólalt meg Piter – a következő: mivel a Harkonnen-házat használják fel arra, hogy elvégezze a Császárság piszkos munkáját, előnyhöz jutunk. Szó, ami szó, veszélyes előny, de ha óvatosan használjuk ki, nagyobb gazdagságot juttat a Harkonnen-háznak, mint az Impérium bármely másik Házának!

– Sejtelmed sincs róla, mekkora gazdagságról van szó, Feyd – mondta a báró. – A legmerészebb álmaidban sem! Először is végleges igazgatói posztunk lesz a KHAFT-társaságban.

Feyd-Rautha bólintott. A gazdagság volt a fontos, és a KHAFT volt a kulcs ehhez. Mindegyik nemes Ház vett ki a társaság pénzesládájából, amennyit az igazgatói hatáskörrel csak lehetett.

A KHAFT igazgató posztjai jelentették a politikai hatalom igazi bizonyítékait az Impériumban; kézről kézre jártak, ahogy változott a szavazóerő a Landsraadon belül, vagy ahogy épp ellensúlyozni igyekezett a Császárt és támogatóit.

– Leto herceg – mondta Piter – esetleg megpróbálhat elmenekülni az új fremen-söpredékhez, a sivatag peremvidékére. Vagy megpróbálhatja a családját eljuttatni oda, a vélt biztonságba. Azt az utat azonban elállja Őfelsége egyik ügynöke – a bolygó ökológusa. Talán emlékszel rá… Kynes.

– Feyd emlékszik rá – mondta a báró. – Folytasd!

Piter vállat vont.

– Ha minden a terv szerint alakul – mondta –, a Harkonnen-ház alhűbéri jogot kap az Arrakisra egy standard éven belül. A nagybátyád rendelkezik majd vele. Az ő személyes megbízottja uralkodik majd az Arrakison.

– Még nagyobb hasznunkra – mondta Feyd-Rautha.

– Úgy bizony – mondta a báró. Magában hozzátette: Így igazságos. Elvégre mi szedtük ráncba az Arrakist… leszámítva azt a néhány korcs frement, akik a sivatag peremén bujkálnak… meg pár jól kezelhető csempészt, akik szinte ugyanolyan szorosan kötődnek a bolygóhoz, mint a bennszülött munkaerő.

– És a Nagy Házak tudni fogják, hogy a báró végzett az Atreidesekkel – mondta Piter. – Tudni fogják.

– Tudni fogják – súgta a báró is.

– És az a legszebb – tette hozzá Piter –, hogy a herceg is tudni fogja. Már most is tudja. Érzi, hogy szorul a hurok.

– Való igaz – mondta a báró, és egy csepp szomorúság volt a hangjában. – Akár akarja, akár nem, tudnia kell… szegény nyomorult!

A báró megmozdult, otthagyta az Arrakis gömbmását. Ahogy kilépett az árnyékból, mintha hirtelen testet öltött volna – hatalmas, gigantikus, kövér testet. Sötét köntösének redői alatt az alig látható kiemelkedések arról árulkodtak, hogy a rengeteg hájat részben a testéhez erősített hordozható szuszpenzorok tartják. Ténylegesen úgy kétszáz standard kilót nyomhatott, de a lába nem bírt volna el ötvennél többet.

– Éhes vagyok – mondta dörgő hangon, gyűrűkkel ékes kezével megdörgölte duzzadt ajkát, és zsírpárnáktól övezett szemével lenézett Feyd-Rauthára. – Hozass ételt, kedvesem! Együnk egyet, mielőtt lepihenünk!

Ahogy Késes Szent Alia mondotta: „A Tisztelendő Anyának egyesítenie kell magában a kurtizán fortélyos csáberejét a szűz istennő érinthetetlen fenségével, dinamikus egyensúlyban tartva e tulajdonságokat mindaddig, amíg fiatalságának ereje engedi. Mert amikor a fiatalság és szépség elmúlik, rájön majd, hogy a kettő közötti hely, melyet addig feszültség töltött ki, a ravaszság és találékonyság kútfője lett.”

IRULAN HERCEGNŐ:

MUAD-DIB: CSALÁDI KOMMENTÁROK

– Nos, Jessica, mit tudsz felhozni a mentségedre? – kérdezte a Tisztelendő Anya.

Alkonyodott a Caladan-kastélyban, Paul próbatételének a napján. A két nő egyedül volt Jessica nappalijában, Paul pedig a szomszédos, hangszigetelt Meditációs Szobában várakozott.

Jessica a déli ablakok felé fordult. Látta, ugyanakkor mégsem látta az alkony színözönét a rét és a folyó felett. Hallotta, ugyanakkor mégsem hallotta a Tisztelendő Anya kérdését.

Volt egyszer egy másik próbatétel is – oly sok éve már. Egy cingár, bronzhajú lány, kinek testét már a serdülés kínjai gyötörték, belépett Gaius Helen Mohiam Tisztelendő Anya, a Wallach IX-en lévő Bene Gesserit-iskola főnöknőjének irodájába. Jessica lenézett a jobb kezére, behajlította az ujjait, eszébe jutott a fájdalom, a rémület, a harag.

– Szegény Paul – suttogta.

– Kérdeztem valamit, Jessica! – csattant fel követelőzően az öregasszony.

– Mi? Ó… – Jessica erővel tért vissza a múltból a jelenbe, és szembefordult a Tisztelendő Anyával, aki a két nyugati ablak közötti kőfal előtt ült. – Mit akarsz, mit mondjak?

– Mit akarok, mit mondjál? Mit akarok, mit mondjál? – Az öreg hang kegyetlen gúnnyal utánozta a fiatalabbét.

– Igen, fiút szültem! – fortyant fel Jessica. Tudta, hogy szántszándékkal gerjesztik most haragra.

– Megmondtuk neked, hogy csak leányokat szüljél az Atreidesnek!

– Olyan sokat jelentett neki… – mentegetőzött Jessica.

– Te pedig büszkeségedben úgy gondoltad, meg tudod szülni a Kwisatz Haderachot!

Jessica fölszegte a fejét.

– Megéreztem a lehetőségét.

– Csak az vezérelt, hogy a drágalátos herceged fiúgyermekre vágyott! – förmedt rá az öregasszony. – De az ő vágyai itt nem jönnek számításba. Egy Atreides-lányt össze lehetett volna adni egy Harkonnen-sarjjal és áthidalni a szakadékot. Te viszont reménytelenül összekuszáltál mindent! Most lehet, hogy elveszítjük mind a két vérvonalat!

– Te sem vagy tévedhetetlen – mondta Jessica. Rezzenéstelenül állta a szúrós tekintetet. Rövid hallgatás után az öregasszony azt mormogta:

– Ami történt, megtörtént.

– Megfogadtam, hogy sohasem bánom meg a döntésemet – mondta Jessica.

– Milyen nemes tőled – mondta gúnyosan a Tisztelendő Anya. – Sohasem bánod meg, ugye? Majd meglátjuk, amikor számkivetett leszel, vérdíjjal a fejeden, és mindenki csak azt lesi, hogyan végezhet veled meg a fiaddal!

Jessica elsápadt.

– Nincs más lehetőség?

– Más lehetőség? Kérdezhet ilyet egy Bene Gesserit?

– Csak azt kérdezem, hogy mit látsz a jövőben a te magasabb rendű képességeddel.

– Azt látom a jövőben, amit láttam a múltban is. Nagyon jól tudod, hogyan alakulnak a dolgaink, és hogyan alakítjuk őket. A faj tudatában van halandó voltának, és fél, hogy megreked az evolúciója. A vérünkben van az ösztön, hogy minden rendszer nélkül összevegyítsük a génanyagot. A Császárság, a KHAFT, a Nagy Dinasztiák, mind csak hordalékok az áradat felszínén.

– A KHAFT – mormolta Jessica. – Gondolom, már el is döntötték, hogyan osztják el az arrakisi zsákmányt.

– Ugyan, mi a KHAFT? Korunk szélkakasa – mondta az öregasszony. – Jelenleg a Császárnak és barátainak a kezében van a KHAFT igazgatósági szavazatainak ötvenkilenc egész hatvanöt század százaléka. Természetes, hogy kiszagolják, hol van a haszon; és aztán amikor mások orrát is megcsapja ennek a haszonnak a szaga, változik a szavazati erőviszony. Ilyen úton halad a történelem, lányom.

– Éppen erre van most szükségem – mondta Jessica. – Történelmi áttekintésre!

– Ne komolytalankodj, te lány! Te is jól tudod, milyen erők vesznek körül bennünket. Hárompólusú civilizáció vagyunk: a Császári Udvar, szemben a Landsraaddal, a Nagy Házak Szövetségével, köztük pedig a Liga, az átkozott csillagközi szállítási monopóliumával. A politikában a háromlábú a legingatagabb rendszer. Már ez is elég nagy probléma, de tovább ront a helyzeten a feudális kereskedőkultúra, amely szinte teljesen elfordul a tudománytól.

Jessica keserűen szólalt meg:

– Hordalékok az áradat felszínén – ez a darab uszadék itt Leto herceg, ez meg a fia, ez itt pedig a…

– Ó, hallgass már, lányom! Amikor belekezdtél ebbe, tisztában voltál vele, hogy borotvaélen kell táncolnod.

– „Bene Gesserit vagyok: csak azért élek, hogy szolgáljak” – idézte Jessica.

– Így igaz – mondta az öregasszony. – Most már csak abban reménykedhetünk, hogy meg tudjuk akadályozni, hogy minden lángba boruljon, és meg tudunk menteni valamit a kulcsfontosságú vérvonalakból.

Jessica behunyta a szemét, érezte, hogy könnyek buggyannak elő a szempillái alól. Megfékezte bensője és teste remegését, egyenetlen légzését, szapora pulzusát, a tenyere izzadását. Kisvártatva megszólalt:

– Megfizetek a hibámért.

– És veled együtt fizet a fiad is.

– Megvédelmezem majd, amennyire csak tudom.

– Megvédelmezed! – csattant fel az öregasszony. – Nagyon jól tudod, ez mennyire kockázatos. Ha túlzottan oltalmazod a fiadat, Jessica, nem lesz elég erős, hogy bármilyen végzetet beteljesítsen.

Jessica elfordult, az ablakon át a sűrűsödő sötétségbe bámult.

– Valóban olyan szörnyűséges az a bolygó, az Arrakis?

– Elég rossz, de nem elviselhetetlen. A Missionaria Protectiva már bejárta, és egy kicsit megpuhította. – A Tisztelendő Anya felemelkedett ültéből, lesimított egy ráncot a köntösén. – Hívd be a fiút! Nemsokára távoznom kell.

– Muszáj?

Az öregasszony arca meglágyult.

– Jessica, lányom. Bárcsak a helyedre állhatnék, és magamra vehetném a szenvedéseidet! De mindannyiunknak a magunk útját kell végigjárnunk.

– Tudom.

– Olyan drága vagy nekem, mint bármelyik saját lányom, de nem engedhetem, hogy ez a kötelesség rovására menjen.

– Megértem… így kell lennie.

– Hogy mit tettél és miért, Jessica, azt mind a ketten tudjuk. De nem akarok neked rosszat, ezért meg kell mondanom, nem valószínű, hogy a fiacskád lesz a Bene Gesserit Totalitás. Nem szabad hiú reményeket táplálnod.

Jessica kirázta a szeméből a könnyeket. Mozdulata tele volt haraggal.

– Úgy viselkedsz, hogy megint kislánynak érzem magam, akinek föl kell mondania az első leckéjét! – Nehezen mondta ki: – „Az ember sohasem engedhet az állatnak.” – Zokogás rázta, de a szeme száraz maradt. Halkan suttogott: – Olyan magányos vagyok.

– Ezt kellene megtenni az egyik próbának – mondta az öregasszony. – Az igazi emberek szinte mindig magányosak. Most hívd be a fiút! Hosszú és ijesztő napja volt. De jutott ideje rá, hogy gondolkodjon és emlékezzen, nekem pedig fel kell tennem a kérdéseimet az álmairól.

Jessica bólintott, odalépett a Meditációs Szoba ajtajához és kinyitotta.

– Paul, gyere be, kérlek!

Paul vonakodva, lassan lépett be. Úgy meredt az anyjára, mintha idegen lett volna. Gyanakvás árnyékolta be a tekintetét, amikor a Tisztelendő Anyára pillantott, de ezúttal úgy biccentett felé, mint egy vele egyenrangúnak. Hallotta, ahogy az anyja becsukta mögötte az ajtót.

– Fiatalember – szólt az öregasszony –, térjünk vissza azokra az álmokra!

– Mit akarsz?

– Minden éjjel szoktál álmodni?

– Nem olyasmit, amit érdemes megjegyezni. Vissza tudok emlékezni mindegyikre, de van, amelyikre érdemes, és van, amelyikre nem.

– Honnan tudod, melyik milyen?

– Egyszerűen tudom.

Az öregasszony tekintete Jessicára villant, aztán vissza a fiúra.

– Mit álmodtál az éjszaka? Érdemes visszaemlékezni rá?

– Igen. – Paul behunyta a szemét. – Egy barlang volt az álomban… és víz… egy lány volt ott, nagyon sovány, nagy szemű. Az egész szeme kék volt, nem volt fehérje. Beszéltem vele, elmeséltem neki, hogy itt a Caladanon találkoztam egy Tisztelendő Anyával. – Kinyitotta a szemét.

– És amit elmondtál annak az idegen lánynak, hogy találkoztál velem, az történt meg ma?

Paul egy pillanatra elgondolkodott.

– Igen. Elmondtam a lánynak, hogy eljöttél, és az idegenség bélyegét ütötted rám.

– Az idegenség bélyegét – mondta szinte suttogva az öregasszony, megint Jessicára pillantott, aztán vissza Paulra. – Mondd csak, Paul, gyakran álmodsz dolgokról, amelyek aztán pontosan úgy történnek meg, ahogy megálmodtad?

– Igen. És erről a lányról már korábban is álmodtam.

– Igazán? Ismered?

– Ismerni fogom.

– Mesélj róla!

Paul ismét lehunyta a szemét.

– Sziklák között vagyunk, valami védett kis helyen. Beesteledett, majdnem teljes a sötétség, de meleg van. A sziklák között, egy nyíláson át homokdombokat látok. Várunk… várunk valamire… arra, hogy találkozzam valakikkel. A lány fél, de palástolni próbálja előttem, én pedig izgulok. A lány azt mondja: „Mesélj, milyen a szülőbolygód, Usul! Mesélj a vizeiről!” – Paul kinyitotta a szemét. – Nem furcsa? Az én szülőbolygóm a Caladan. Sose hallottam Usul nevű bolygóról!

– Van más is az álomban? – ösztökélte Jessica.

– Igen. De lehet, hogy engem szólított Usulnak – mondta Paul. – Ez most jutott eszembe. – Megint lehunyta a szemét. – Arra kér, beszéljek a vizekről. Megfogtam a kezét. Azt mondom, hallgasson meg egy verset. És elmondom a verset, de meg kell magyaráznom néhány szót – hogy mi a föveny, a hullámverés, a moszat meg a sirály.

– Miféle vers az? – kérdezte a Tisztelendő Anya. Paul kinyitotta a szemét.

– Csak Gurney Halleck egyik szomorú alkalmakra szóló szimfonikus költeménye.

Paul mögött Jessica szavalni kezdte:

Emlékszem: tüzecskénk ég a fövenyen,

füstje sós.

Az árnyak a fenyők alatt

tömörek, tiszták, mozdulatlanok.

Sirályok ülnek a part peremén,

zöldön a fehér.

Szél támad a fenyők között,

meginognak az árnyak,

szárnyat bontanak a sirályok,

sikoltozás tölti be az eget,

hallom, végigsüvít a szél a fövenyen,

hallom a hullámverést,

látom, hogy a tüzünktől

perzselődik a moszat.

– Ez az – mondta Paul.

Az öregasszony pár pillanatig szótlanul, fürkészően nézte, mielőtt megszólalt:

– Fiatalember, én a Bene Gesserit főnökasszonyaként a Kwisatz Haderachot keresem, azt a férfit, aki teljesen olyanná válhat, mint mi. Az anyád látja benned ezt a lehetőséget, de ő az anyák szemével lát téged. Lehetőséget én is látok, de semmi többet.

Elhallgatott. Paul észrevette, hogy azt várja, ő mondjon valamit. De hallgatott, várt.

Egy idő múlva a Tisztelendő Anya megszólalt:

– Jól van, ahogy akarod. Rejtőznek benned dolgok, ezt elismerem.

– Most elmehetek? – kérdezte a fiú.

– Nem érdekel, mit tud mondani neked a Tisztelendő Anya a Kwisatz Haderachról? – kérdezte Jessica.

– Már mondta, hogy akik megpróbálkoztak vele, meghaltak.

– De némi útba igazítást adhatok, hogy miért vallottak kudarcot – mondta az öregasszony.

Útba igazításról beszél, gondolta Paul, de igazában fogalma sincs semmiről. Fennhangon csak annyit mondott:

– Akkor adj!

– És fütyülsz rám, igaz? – Fanyarul elmosolyodott, ráncok hálója terült szét az öreg arcon. – Jól van. Tehát: „Ami enged, az uralkodik.”

A fiú elképedt. Ez az öregasszony olyan elemi dolgokról akarja felvilágosítani, mint a jelentésen belüli ellentmondás? Azt hiszi, hogy az anyja semmire sem tanította meg?

– Ez az útba igazítás? – kérdezte.

– Nem azért vagyunk itt, hogy szócsatát vívjunk, vagy a szavak jelentéséről vitázzunk – mondta az öregasszony. – A fűzfa enged a szélnek, és zavartalanul növekszik, míg egy napon már sok fűzfa lesz, és útját állják a szélnek. Ez a fűzfa célja.

Paul rámeredt. Azt mondta, célja, és a fiú érezte, hogy szinte nekirontott a szó, újra megfertőzte a félelmetes cél tudatával. Hirtelen haragot érzett az öregasszony iránt: ostoba, közhelyekkel teli, vén boszorkány!

– Azt hiszed, én lehetek ez a Kwisatz Haderach – mondta. – Rólam beszélsz, de egy szót sem szólsz arról, hogy miként segíthetünk az apámnak. Hallottam, amit az anyámnak mondtál. Úgy beszéltél az apámról, mintha halott lenne. Márpedig nem az!

– Ha bármit lehetne tenni érte, megtettük volna – mondta komoran az öregasszony. – Téged talán képesek leszünk megmenteni. Nem biztos, de lehetséges. Az apádért azonban semmit sem tehetünk. Amikor megtanulod ezt tényként elfogadni, akkor sajátítottál el valami igazi Bene Gesserit-tudást.

Paul látta, mennyire megrendült az anyja ezektől a szavaktól. Villogó szemmel meredt az öregasszonyra. Hogy mondhat ilyet az apjáról? Mitől olyan biztos magában? Egész lénye háborgott.

A Tisztelendő Anya Jessicára nézett.

– A Módszerre tanítod a fiút, igaz? Látom rajta a jeleit. A te helyedben én is ezt tettem volna, és ördög vigye a Szabályokat!

Jessica bólintott.

– Figyelmeztetlek – mondta az öregasszony –, térj el a szokásos képzési rendtől. Saját biztonsága érdekében szüksége van a Hangra. Jó úton halad, de mindketten tudjuk, mennyivel többre lesz szüksége… és hogy milyen nagyon! – Odalépett Paul elé, lenézett rá. – Minden jót, ifjú ember! Remélem, sikerrel jársz. De ha nem… előbb-utóbb akkor is célt érünk.

Még egyszer Jessicára pillantott. Szemük egymásra villant, mintha valamiben megegyeztek volna maguk közt. Aztán az öregasszony suhogó köntössel kiviharzott a szobából, egy pillantást sem vetett hátra. Gondolataiban már nyoma sem volt se a szobának, se a benne levőknek.

De Jessica még látta egy pillanatra a Tisztelendő Anya arcát, ahogy elfordult. Könnyek csillantak meg a ráncok között. Azok a könnyek ijesztőbbek voltak, mint minden más szó vagy jel, amit aznap váltottak.

Olvastátok már, hogy Muad-Dibnek nem voltak egykorú játszótársai a Caladanon. Túl veszélyes lett volna. Muad-Dibnek azonban csodálatos tanítói társai voltak. Ott volt Gurney Halleck, a trubadúr-harcos. Ebben a könyvben is találkoztok majd Gurney néhány szép dalával. Ott volt Thufir Hawat, az öreg Mentát főorgyilkos, akitől félelem költözött még a Padisah Császár szívébe is. Ott volt Duncan Idaho, a Ginaz-ház harcmestere. Dr. Wellington Yueh, akinek nevét elfeketíti az árulás, de ragyogóvá teszi a tudás. Lady Jessica, aki fia kezébe adta a Bene Gesseritek Módszerét. És természetesen Leto herceg, kinek apai szerepéről hosszú ideje méltatlanul nem beszéltünk.

IRULAN HERCEGNŐ:

MUAD-DIB TÖRTÉNETE FIATALOKNAK

Thufir Hawat besurrant a Caladan-kastély edzőtermébe, halkan becsukta az ajtót. Megállt egy pillanatra. Öregnek, fáradtnak, viharvertnek érezte magát. Bal lábán sajgott a régi seb helye, melyet annak idején az öreg herceg szolgálatában szerzett.

Már a harmadik nemzedékük, gondolta.

Végigtekintett a termen, melyet fényárba borítottak a tetőablakon betűző déli napsugarak, és meglátta a fiút. Háttal ült az ajtónak, szemlátomást teljesen lekötötték az asztalon szétszórt könyvek, térképek, diagramok.

Hányszor mondjam még el a legénynek, hogy sohase fordítson hátat az ajtónak? Hawat megköszörülte a torkát.

Paul a tanulmányaiba mélyedt, nem mozdult.

Egy felhő árnyéka siklott át a tetőablakon. Hawat ismét megköszörülte a torkát.

Paul fölegyenesedett. Nem fordult meg, csak hátraszólt:

– Tudom! Háttal ülök az ajtónak!

Hawat szája önkéntelenül is mosolyra húzódott. Átcsörtetett a helyiségen, megállt az asztal sarkánál.

Paul fölnézett az ősz öregemberre. Hawat szeme éberen csillogott a sötét bőrű, ráncos arcban.

– Hallottam, ahogy végigjöttél a folyosón – mondta Paul. – És hallottam, ahogy benyitottál.

– Az én neszeimet utánozni is lehet.

– Meg tudnám különböztetni.

Lehet, hogy valóban meg tudná, gondolta Hawat. A boszorkány anyja alapos kiképzésben részesíti, annyi szent. Kíváncsi vagyok, mit szól hozzá a drágalátos iskolája. Lehet, épp azért küldték ide az öreg főnökasszonyt – hogy ráncba szedje a mi kedves Lady Jessicánkat.

Hawat odahúzott egy széket, és leült, hangsúlyosan az ajtóval szemben. Hátradőlt, körülnézett a helyiségben. Hirtelen furcsának tűnt a szemében, idegenszerűnek így, hogy a felszerelés nagy részét már elküldték az Arrakisra. Egy edzőasztal maradt ott, egy vívótükör, kristályprizmái most mozdulatlanul álltak, mellette a toldozott-foldozott gyakorlóbábu, mint valami ősi gyalogos katona, akit elnyűtt, megnyomorított a háború.

Ott állok én, gondolta Hawat.

– Min jár az eszed, Thufir? – kérdezte Paul.

Hawat ránézett a fiúra.

– Azon, hogy nemsokára mindnyájan eltűnünk innen, és aligha látjuk újra ezt a helyet.

– Ez elszomorít?

– Hogy elszomorít? Ostobaság! Barátoktól elválni, az szomorúság. De egy hely, az csak egy hely. – Az asztalra pillantott, a térképekre. – És az Arrakis is csak egy másik hely.

– Apám küldött fel, hogy ellenőrizz?

Hawat összevonta a szemöldökét – a fiúnak zavarba ejtő megfigyelőképessége volt. Bólintott.

– Arra gondolsz, jobban esett volna, ha ő maga jön fel. De bizonyára magad is tudod, mennyi dolga van. Később feljön.

– Épp az arrakisi viharokról olvastam.

– A viharokról. Értem.

– Elég veszélyesnek tűnnek.

– Elég enyhe kifejezés: veszélyes. Azok a viharok hat-hétezer kilométernyi síkság fölött jönnek létre, erőt gyűjtenek mindenből, amiből lehet – a Coriolis-erőből, más viharokból, bármiből, amiben egy szemernyi energia van. Elérik az óránkénti hétszáz kilométeres sebességet, és tele vannak minden mozdíthatóval, ami az útjukba akadt – porral, homokkal, mindennel! Lemarják a húst a csontról, és szilánkokká forgácsolják a csontot.

– Miért nincs ott időjárás-szabályozás?

– Az Arrakison ez különlegesen nehéz feladat, nagyobbak a költségek, aztán ott van a fenntartás meg a többi. A Liga rettenetesen magas árat kér a műholdas szabályozásért, és az apád Háza nem tartozik a dúsgazdag hatalmasok közé, fiam. Ezt te is tudod.

– Láttad már a fremeneket?

Nagyon csapongnak ma a gondolatai, gondolta Hawat.

– Lehet, hogy láttam, lehet, hogy nem – felelte. – Nemigen lehet megkülönböztetni őket a grabenek és homorok népétől. Mindenki ugyanolyan bő burnuszt visel, és minden zárt helyen az égig száll a bűzük. A különleges ruháik miatt – ők „cirkoruhának” nevezik –, amivel visszanyerik a testnedvüket.

Paul nyelt egyet, hirtelen megérezte szája nedvességét. Felrémlett benne, amikor szomjúságról álmodott. A gondolat, hogy embereknek annyira szükségük van vízre, hogy saját testnedveiket recirkulálják, vigasztalhatatlanná tette.

– Nagy érték ott a víz – mondta.

Hawat bólintott, és azt gondolta: Lehet, hogy az én viselkedésem érezteti vele, milyen komoly ellenfél az a bolygó. Persze őrültség is lenne úgy odamenni, hogy ne legyen meg bennünk a kellő elővigyázatosság.

Paul felnézett a tetőablakra, látta, hogy közben eleredt az eső. Elnézte, ahogy a szürke metaüvegen szétterjed a nedvesség. – Víz – mondta.

– Megtanulod majd nagyra becsülni a vizet – mondta Hawat. – Mint a herceg fia, sohasem leszel szűkében, de látni fogod magad körül a vízínség gyötrelmeit.

Paul megnyalta az ajkát, visszagondolt egy héttel korábbra, a Tisztelendő Anya próbatételére. Az öregasszony is mondott valamit a vízínségről.

„Megismered majd a temetősíkságokat – mondta –, a kopár sivatagokat, a száraz pusztaságot, ahol nincs semmi, csak a fűszer és a homokférgek. Sötétre fested a szemedet, hogy ne vakítson a nap. Barátságos menedékhelynek számít majd egy mélyedés, ahol nem ér a szél és nem vagy szem előtt. A saját lábadon kell járnod, nem lesz topter, sem homokfutó, sem hátasállat.”

Pault sokkal inkább az öregasszony hangja ragadta magával – az éneklő, reszketeg hang –, semmint a szavai.

„Amikor az Arrakison élsz – mondta –, khala, pusztaságban élsz majd. A holdak lesznek a barátaid, a nap az ellenséged.”

Paul érezte, hogy az anyja otthagyta az ajtó melletti őrhelyét, odament melléje. Ő is fölnézett az öregasszonyra, és azt kérdezte: „Semmi reményt nem látsz, Tisztelendő Anyám?”

„Az apa számára nem.” Csendre intette Jessicát, a fiúra nézett. „Vésd az emlékezetedbe, fiam: Minden világnak négy pillére van.” Feltartotta négy göcsörtös ujját. „A bölcsek tudása, a hatalmasok igazságossága, a bátrak vitézsége és az igazak imádsága. De mindez mit sem ér… – ökölbe szorította a kezét – …olyan uralkodó nélkül, aki érti az uralkodás művészetét. Ez legyen az, amit megtanulsz és továbbadsz!”

Egy hét telt el a beszélgetés óta. A Tisztelendő Anya szavai csak most kezdtek a helyükre kerülni Paul tudatában. Ahogy ott ült Thufir Hawattal, a fiút hirtelen félelem fogta el. Ránézett a Mentátra, aki összeráncolt homlokkal, tűnődve figyelte.

– Merre jártak a gondolataid? – kérdezte Hawat.

– Találkoztál a Tisztelendő Anyával?

– A császári Igazmondó boszorkával? – Hawat szemében érdeklődés csillant. – Találkoztam.

– Ő… – Paul tétovázott. Azon kapta magát, hogy nem tud beszélni Hawatnak a próbáról. Az ellenállása mélyen gyökerezett.

– Igen? Mit csinált?

Paul nagy levegőt vett, aztán még egyet.

– Mondott valamit. – Lehunyta a szemét, fölidézte a szavakat, és amikor megszólalt, a hangja akaratlanul is utánozta az öregasszonyét: – „Te, Paul Atreides, hercegi sarj, királyok ivadéka, meg kell tanuld az uralkodás művészetét. Ezt ugyanis egyetlen ősöd sem tanulta meg.” – Paul kinyitotta a szemét. – Ettől méregbe gurultam, és azt mondtam, az apám egy egész bolygón uralkodik. Ő meg azt felelte: „Elveszíti.” De az apám egy gazdagabb bolygót kap helyette, mondtam én. Mire ő: „El fogja veszíteni azt is.” El akartam rohanni és figyelmeztetni apámat, de a Tisztelendő Anya azt mondta, már figyelmeztették – te, anyám, és még sokan mások.

– Így igaz – dünnyögte Hawat.

– Akkor mégis miért megyünk? – csattant fel Paul.

– Mert a Császár megparancsolta. És mert nem olyan reménytelen, mint ahogy a boszorka-kém mondta. Milyen bölcsességek fakadtak még abból a vénséges kútfőből?

Paul lenézett a jobb kezére, amely észrevétlenül ökölbe szorult az asztal alatt. Tudatosan ellazította az izmait. Az öregasszony valahogy elérte, hogy hatalma legyen fölöttem, gondolta. Hogyan?

– Megkérdezte, szerintem mit jelent uralkodni – mondta. – Azt feleltem, hogy az ember parancsol másoknak. Erre azt felelte, nemcsak tanulnom kell, de felejtenem is van mit.

A vén banya a fején találta a szöget, gondolta Hawat. Intett a fejével Paulnak, hogy folytassa.

– Azt mondta, egy uralkodónak meg kell tanulnia a meggyőzés módszerét a kényszerítés helyett. Neki kell a legtöbbet adnia, hogy a legjobb emberek álljanak melléje.

– Hogyan magyarázta azt, hogy apád mellett olyanok állnak, mint Duncan és Gurney? – kérdezte Hawat.

Paul vállat vont.

– Aztán azt mondta, a jó uralkodónak meg kell tanulnia a világa nyelvét, és az minden világon más. Én azt hittem, arra gondol, hogy az Arrakison nem beszélnek galachul, de egészen másról van szó. Ő a föld, a kövek, a növények nyelvére gondolt, arra a nyelvre, amelyet nem egyszerűen a fülével hall az ember. Mire én azt feleltem, ezt hívja dr. Yueh az élet titkának.

Hawat kuncogott.

– Ehhez meg mit szólt?

– Azt hiszem, nagyon dühös lett. Azt mondta, az élet titka nem megoldandó probléma, hanem realitás, amit át kell élni. Akkor az első Mentáttörvényt idéztem neki: „A folyamatot nem lehet úgy megérteni, hogy megállítjuk. A megértésnek együtt kell haladnia a folyamattal, részévé kell válnia.” Ez mintha kielégítette volna.

Ha jól látom, kezdi túltenni magát rajta, gondolta Hawat. De nagyon ráijesztett a vén boszorkány. Vajon miért?

– Thufir – mondta Paul –, az Arrakis tényleg olyan rémes, mint amilyennek a Tisztelendő Anya mondta?

– Semmi nem lehet olyan rémes – felelte Hawat, és mosolyt erőltetett az arcára. – Vegyük például azokat a híres fremeneket, a renegát sivataglakókat. Először is sokkal, de sokkal többen vannak, mint az Impérium gondolja. Emberek élnek ott, barátocskám, rengeteg ember, és… – Hawat inas ujját a szeméhez emelte – …gyilkos gyűlöletet éreznek a Harkonnenek iránt. Erről azonban egy szót se, fiam! Ezt csak mint apád tanácsadója mondom neked.

– Apám mesélt a Salusa Secundusról – mondta Paul. – Tudod, Thufir, szerintem hasonlíthat az Arrakisra… talán egy fokkal jobb, de hasonló.

– Nem igazán tudjuk, milyen most a Salusa Secundus – mondta Hawat. – Csak azt, hogy milyen volt réges-régen… szinte csak azt. De amit tudunk róla… az alapján igazad van.

– Segítenek majd nekünk a fremenek?

– Előfordulhat. – Hawat fölállt. – Ma indulok az Arrakisra. Amíg nem találkozunk, kérlek, ügyelj magadra, egy vénember kedvéért, akinek sokat jelentesz. Légy jó, és ülj át ide, szembe az ajtóval! Nem mintha bármi veszély fenyegetne a kastélyban, de azt akarom, hogy szokásoddá váljon.

Paul fölkelt, átment az asztal túloldalára.

– Már ma elmész?

– Igen, és holnap ti is. Mikor legközelebb találkozunk, az új bolygótok homokján állunk majd. – Megmarkolta Paul bicepszét. – Ne feledd: a fegyverforgató kar mindig szabadon, a pajzs mindig teljesen feltöltve! – Elengedte a fiú karját, vállon veregette, sarkon fordult, és gyors léptekkel elindult kifelé.

– Thufir! – szólt utána Paul.

Hawat megfordult, visszanézett a nyitott ajtóból.

– Te se ülj háttal semmilyen ajtónak! – mondta Paul.

A ráncos, öreg arcon széles mosoly jelent meg.

– Attól te sose félj, cimbora! – És már ott sem volt, halkan becsukódott mögötte az ajtó.

Paul leült oda, ahol az előbb Hawat ült, és maga felé fordította a papírokat. Még egy napot töltök itt, gondolta. Elmegyünk. A távozás gondolata most hirtelen valóságosabb lett, mint eddig bármikor. Eszébe jutott még valami, amit az öregasszony mondott. Egy világ rengeteg dolognak az összessége – az embereknek, a földnek, a növényeknek, állatoknak, a holdaknak, az árapálynak, a napoknak. Az eredmény a természetnek nevezett ismeretlen végösszeg, egy bizonytalan eredő, a most érzete nélkül. Paul eltűnődött: Mi az a most?

Hirtelen kivágódott az ajtó, egy csúf, esetlen férfi tántorgott be rajta, karjában egy halom fegyverrel.

– Mi az, Gurney Halleck – szólította meg a fiú –, te vagy az új fegyvermester?

Halleck a sarkával csukta be az ajtót.

– Tudom, hogy inkább szórakozni szeretnél – mondta a férfi. Körbepillantott a szobában, és látta, hogy Hawat emberei már jártak itt és ellenőrizték, nem fenyegeti-e veszély benne a hercegi trón örökösét. Mindenütt ott voltak a szinte észrevehetetlen titkos jelek.

Paul nézte, ahogy a termetes, rút ember újra mozgásba lendül, odatántorog a gyakorlóasztalhoz a fegyverhalommal, és közben megakadt a szeme a Gurney vállára vetett kilenchúros baliseten. A pengető a húrok közé volt dugva fent, a fogólap közelében.

Halleck az asztalra dobta a fegyvereket, aztán sorba rakta őket – a kardokat, a tőröket, a kindzsalokat, a lassú lövedékű tűvetőket, a pajzsöveket. Amikor megfordult és rávillantotta mosolyát a fiúra, az állán és a nyakán megvonaglott a tintaliánsebhelye.

– Szóval még egy köszönésre sem méltatsz, te kis gazember? – mondta Halleck. – És miféle tüskét szúrtál az öreg Hawatba? Úgy rohant el mellettem a folyosón, mint aki az ellensége temetésére igyekszik!

Paul elvigyorodott. Apja minden embere közül Gurney Hallecket szerette a legjobban, ismerte a hangulatait, a szeszélyeit és a humorát, és inkább barátjának tekintette, mint apja zsoldosának.

Halleck lekapta válláról a balisetet, és elkezdte fölhangolni.

– Ha nem beszélsz, hát nem beszélsz – mondta.

Paul fölállt, odament.

– Mi az, Gurney, muzsikálni készülünk, amikor fegyvert kéne forgatnunk?

– Szóval ma pimaszkodunk az idősebbekkel – mondta Halleck. Megpendített egy húrt a hangszeren, elégedetten bólintott.

– Hol van Duncan Idaho? – kérdezte Paul. – Nem neki kellene ma fegyverismeretet tanítania?

– Duncan már elment, ő vezeti a második csoportot az Arrakisra – mondta Halleck. – Neked nem maradt más, mint szegény Gurney, akinek most elege van a fegyverforgatásból, és muzsikára áhítozik. – Megpendített egy másik húrt, fülelt, elmosolyodott. – És a haditanács úgy döntött, hogy mivel amúgy sincs tehetséged a fegyverforgatáshoz, legjobb lesz, ha kitanítunk zenésznek, így legalább valami hasznod lesz az életben.

– Akkor talán énekelj valami nótát – mondta Paul –, hogy tudjam, hogyan nem szabad előadni!

– Haha! – Gurney fölnevetett, aztán rázendített „A galaxai hölgyek”-re, a kezében szinte alig látszott a pengető, úgy táncolt a húrokon.

Hej, a galaxai hölgyek

egy-két gyöngyért már ledőlnek;

a Dűnén vízért csinálják,

de ha olyan nő a vágyad,

kivel nem hűl ki az ágyad,

válassz caladani lánykát!

– Ahhoz képest, hogy semmi tehetséged a pengetéshez, egész tűrhető – jegyezte meg Paul –, de ha az anyám meghallaná, miféle pajzán nótákat énekelsz a kastélyban, a füledet tűzné a falra dísznek.

Gurney meghúzgálta a bal fülét.

– Szegényes dísz lenne, mert nagyon felhorzsolódott már a sok kulcslyukon hallgatózástól, miközben egy bizonyos ifjú cimborám holmi különös dalocskákat gyakorolt a balisetjén!

– Úgy látom, elfelejtetted már, milyen érzés homokot találni az ágyadban – mondta Paul. Fölkapott egy pajzsövet az asztalról, felcsatolta a derekára. – Akkor harcra fel!

Halleck szeme tettetett döbbenettel meredt a fiúra.

– Hah! Tehát a te kezed követte el ama bűnös tettet! Védd hát magad, uracskám, védd magad! – Fölkapott egy kardot, megsuhogtatta a levegőben. – A bosszú démona vagyok!

Paul fölvette a másik kardot, meghajlítgatta a kétélű, egyenes pengét; aztán megállt vívóállásban, egyik lábát előrecsúsztatva. Kimérten, ünnepélyesen szólalt meg, dr. Yueh modorát utánozva:

– Micsoda fajankó fegyvermestert küldött ide az apám! Ez az ostoba Gurney Halleck biztosan azt sem tudja, mi az alapszabálya a pajzzsal való küzdelemnek! – Paul megnyomta a kapcsolót a derekán, és megérezte az ismerős bizsergést, ahogy az erőtér rásimult a homlokára és a hátára. A külvilág hangjai csak tompán jutottak el hozzá. – Pajzsharcban az ember gyorsan védekezik, lassan támad – folytatta. – A támadás fő célja, hogy hibás mozdulatra csábítsa az ellenfelet, hogy védtelenül maradjon a végzetes támadáshoz! A pajzs visszaveri a gyors csapást, de átengedi a lassú kindzsalt! – Paul meglendítette a kardot, gyors cselvágást tett vele, majd hátrakapta és szúrt, épp annyira lassítva le a mozdulatot, hogy egy pajzs értelem nélküli védőtere már átengedje.

Halleck figyelte a támadást, az utolsó pillanatban elfordult, a tompa végű penge a mellkasa előtt siklott el.

– A tempó tökéletes – mondta. – De teljesen védtelenül hagytad magad egy alsó riposzt előtt. És ha csuszapenge van a kezemben?

Paul szégyenkezve hátralépett.

– Megérdemelnéd, hogy elfenekeljelek az ilyen óvatlanságért – mondta Halleck. Fölvett egy kindzsalt az asztalról, a magasba emelte, a mezítelen pengén megcsillant a fény. – Ha ez az ellenfél kezében van, a véredet ontja! Jó tanítvány vagy, soha jobbat, de már figyelmeztettelek, hogy még játékból se engedj át senkit a védelmeden, ha fegyver van a kezében!

– Azt hiszem, nem vagyok ma megfelelő hangulatban – mondta Paul.

– Hangulatban?! – Halleck hangjából még a pajzson keresztül is hallatszott a felháborodás. – Mi köze ehhez a hangulatnak? Az ember harcol, ha szükséges – hangulat ide vagy oda! A hangulat szeretkezéshez való vagy balisetmuzsikához, de nem a harchoz!

– Sajnálom, Gurney.

– Sajnálod, de nem eléggé!

Halleck bekapcsolta a pajzsát, előregörnyedt, bal kezével előrenyújtotta a kindzsalt, jobbjával a magasba emelte a kardot.

– De most azt mondom, igazán védd magad! – Hatalmas lendülettel oldalvást szökkent, aztán előre, ádáz dühvel lendült támadásba.

Paul hátrált, védekezett. Érezte, ahogy pattog az erőtér, szikrát vet, amikor a pajzsok összeérnek és eltaszítják egymást, érezte a bőrén az elektromosság bizsergését. Mi történt Gurney-vel? – kérdezte magától. Most nem csak játszik! Paul megmozdította a bal kezét, a csuklóján levő hüvelyből a markába csúsztatta a tőrt.

– Úgy érzed, kell még egy penge, mi? – sziszegte Halleck.

Mi ez, árulás? – tépelődött Paul. De hát Gurney biztosan nem!

Körbe a teremben, támadás, hárítás, csel, ellencsel. A pajzsok erőtérbuborékjaiban áporodott lett a levegő, mert gyorsabban használták el, mintsem a védőfelületen a lassú légcsere pótolhatta volna. Minden újabb összecsapással erősödött az ózonszag.

Paul tovább hátrált, de most a gyakorlóasztal felé irányította a visszavonulást. Ha megfordulsz az asztal mellett, Gurney, mutatok valami érdekeset, gondolta. Csak még egy lépés.

Halleck megtette azt a lépést.

Paul lefelé védett egy vágást, látta, hogy a másik kardja megakad az asztal szélében. Paul félreugrott, magasan támadott a karddal, és oldalról Halleck nyaka felé sújtott a tőrrel. A nyaki ütőértől egy ujjnyira állt meg a penge.

– Ezt akarod? – suttogta.

– Nézz le, fiú! – zihálta Gurney.

Paul engedelmeskedett. Halleck kindzsalja átnyúlt az asztal pereme alatt, a hegye egy hajszálnyira volt Paul ágyékától.

– Együtt pusztultunk volna – mondta Halleck. – De el kell ismerni, sokkal jobban küzdöttél, amikor rá voltál kényszerítve. Mintha megjött volna a hangulatod! – Elvigyorodott, ismerősen megvonaglott a tintaliánsebhely.

– Ahogy nekem rontottál… – mondta Paul. – Tényleg megsebeztél volna?

Halleck visszahúzta a kindzsalt, kiegyenesedett.

– Ha egy hajszálnyival is rosszabbul vívtál volna, mint amire képes vagy, ne félj, úgy megnyeslek, hogy sokáig nem felejted el! Semmi kedvem hozzá, hogy a legkedvesebb tanítványomat kibelezze az első Harkonnen-bérenc, akivel összeakad.

Paul kikapcsolta a pajzsát, és az asztalra támaszkodva lihegett.

– Megérdemeltem, Gurney. De az apám megharagudott volna, ha megsebesítesz. Nem akarom, hogy téged büntessenek meg az én hibám miatt!

– Ami azt illeti – mondta Halleck –, én ugyanúgy hibás vagyok. És ne fájjon a fejed egy-két tanulóseb miatt! Örülhetsz, hogy olyan keveset kaptál eddig. Ami pedig az apádat illeti, a herceg csak akkor büntetne meg, ha nem nevelnék elsőrangú harcost belőled. Hibáztam volna, ha nem értetem meg veled, mekkora botorság ez a hangulat dolog, amivel hirtelen előálltál.

Paul fölegyenesedett, visszacsúsztatta a tőrt a csuklóhüvelybe.

– Nem játék ám, amivel itt foglalkozunk – jegyezte meg Halleck.

Paul bólintott. Váratlanul érte Halleck szokatlan komolysága, a kijózanító szigorúság. Ránézett a másik állán és nyakán húzódó céklavörös tintaliánsebhelyre. Eszébe jutott a történet, hogyan ejtette a sebet Vadállat Rabban, amikor Halleck még Harkonnen-rabszolga volt a Giedi Prime-on. Hirtelen elszégyellte magát, hogy egy pillanatra is kételkedni merészelt Halleckben. Most az is az eszébe jutott, hogy az a seb fájdalommal járt – meglehet, ugyanolyan fájdalommal, mint amilyet a Tisztelendő Anya okozott. Paul elhessegette ezt a gondolatot; fagyos lett tőle körülöttük a világ.

– Azt hiszem, ma valóban egy kis játékban reménykedtem – mondta Paul. – Mostanában olyan komor lett itt minden.

Halleck elfordult, hogy ne kelljen kimutatni az érzéseit. Égette valami a szemét. Fájdalmat érzett a lelkében, mintha valami heg lenne. Mintha csupán ennyi maradt volna a tegnapból, amit lemetszett róla az Idő.

Milyen hamar férfivá kell válnia ennek a gyermeknek, gondolta. Milyen hamar el kell fogadnia a helyzetet, mintha csak egy erőszakos eseményre készült iratot kellene a fejében kitöltenie: „Kérjük, nevezze meg legközelebbi értesítendő hozzátartozóját.”

Nem fordult hátra, úgy válaszolt:

– Megéreztem benned a játékos kedvet, fiú, és hidd el, nekem is inkább ahhoz lett volna kedvem. De most már nem lehet játszani. Holnap az Arrakisra megyünk. Az Arrakis nem játék, hanem véres valóság. Ahogy a Harkonnenek is.

Paul a kardjával szalutált.

Halleck megfordult, látta a tisztelgést, egy biccentéssel viszonozta. A gyakorlóbábu felé intett.

– Most az időzítést fogjuk gyakorolni. Hadd lássam, hogyan viszel be neki egy végzetes csapást! Majd innen irányítom, ahonnan jól látom az egészet. És figyelmeztetlek, ma új riposztokat fogok kipróbálni! Ezt a figyelmeztetést nem kapnád meg a valóságos ellenféltől.

Paul lábujjhegyre állt, nagyot nyújtózkodott, hogy elűzze izmaiból a feszültséget. Egyfajta ünnepélyesség fogta el most, ahogy hirtelen ráébredt, milyen gyors változások töltötték ki egyszerre az életét. Odament a bábuhoz, a kardja hegyével felpöccentette a mellén a kapcsolót. Érezte, ahogy a védőpajzs eltolja a pengét…

– En garde! – kiáltotta Halleck, és a bábu támadásba lendült.

Paul aktiválta a pajzsát, hárított, riposztozott.

Halleck figyelte, miközben a bábut irányította. Mintha kettévált volna az agya: az egyik fele koncentrált, éberen alkalmazkodott a küzdelem igényeihez, a másik felében vadul csapongtak a gondolatok.

Jól nevelt gyümölcsfa vagyok, gondolta. Tele jól nevelt érzésekkel és képességekkel. Roskadozom tőlük, várom, hogy valaki más leszedje őket.

Valamiért eszébe jutott a húga, tisztán látta maga előtt a huncut arcocskáját. Már régen meghalt – a Harkonnen-hadsereg egyik bordélyában. Úgy szerette a százszorszépet… vagy az árvácskát? Nem emlékezett. Rosszulesett, hogy nem emlékszik rá.

Paul éppen hárította a bábu lassú vágását, felvitte a bal kezét entretisser.

A ravasz kis ördög! – gondolta Halleck, és most már minden figyelmét lekötötte a fiú kezének cikázó mozgása. Önállóan tanult és gyakorolt. Ez nem Duncan stílusa, és az is biztos, hogy nem tőlem tanulta!

Ez a gondolat csak fokozta Halleck szomorúságát. Megfertőzött a hangulat, gondolta. Eltűnődött a fiún; ő vajon hallgatja-e szorongva a párnája lüktetését éjszakánként?

– Ha a „volna” hal volna, minden halász dúskálna – mormogta.

Az anyja mondogatta ezt, ő pedig mindig elismételte, amikor magán érezte a holnap sötét árnyékát. Aztán arra gondolt, milyen furcsán hangzik majd ez a kifejezés azon a bolygón, amely sohasem látott tengert, sem halat.

YUEH (ejtsd: jüi), Wellington (10 082–10 191). Orvos (Suk Egyetem, dipl.: 10 112); felesége Wanna Marcus, B. G. (10 092–10 186?); elsősorban mint Leto Atreides herceg árulóját ismerjük. (Vö.: Bibliográfia, VII. függelék: Impérium Kondicionálása és Árulás)

IRULAN HERCEGNŐ:

MUAD-DIB LEXIKONJA

Hallotta ugyan, hogy dr. Yueh belépett – megismerte az orvos merev, kimért lépteit –, Paul mégis ott maradt hason nyújtózva az asztalon, ahogy a masszőr otthagyta. Kellemes ernyedtséget érzett a Gurney Halleckkel tartott edzés után.

– Látszik, hogy jól érzed magad – jegyezte meg Yueh nyugodt, magas hangján.

Paul fölemelte a fejét, meglátta a pár lépésnyire álló sovány alakot. Egy pillantással végigmérte a gyűrött, fekete öltözéket, a kockafejet, a vörös ajkat, fölötte a fittyedt bajuszt, a homlokon az Impérium Kondicionálásának tetovált, rombusz alakú jegyét, a hosszú, fekete hajat, melyet a bal vállán a Suk Egyetem ezüstgyűrűje fogott össze.

– Bizonyára örömmel hallod, hogy ma nincs időnk rendes foglalkozásra – mondta Yueh. – Hamarosan itt lesz apád.

Paul felült.

– Mindazonáltal intézkedtem, hogy az arrakisi úton a rendelkezésedre álljon egy filmkönyvnéző. Útközben átnézhetsz még egy s mást.

– Ó…

Paul öltözködni kezdett. Felizgatta apja jövetelének híre. Nagyon kevés időt töltöttek együtt azóta, hogy a Császár utasította a herceget az arrakisi hűbérbirtok átvételére.

Yueh odament az asztalhoz. Közben az járt a fejében: Hogy megemberesedett a fiú az elmúlt hónapokban. Milyen kár! Milyen értelmetlen veszteség… Aztán emlékeztette magát: Nem szabad tétováznom! Azért teszem mindezt, hogy az én Wannámat soha többé ne bánthassák azok a Harkonnen vadállatok.

Paul odament hozzá, miközben a zekéjét gombolta.

– Mit kell átnéznem útközben?

– Ööö… a földi jellegű létformákat, amelyek megtalálhatóak az Arrakison. A bolygó szemlátomást befogadott bizonyos földi létformákat, de nem egészen világos, hogyan. Fel kell majd keresnem a bolygó ökológusát, dr. Kynest, hogy felajánljam a segítségem a kutatásokhoz.

Mit beszélek? – gondolta Yueh. Még saját magam előtt is színészkedem?

– Lesz valami anyag a fremenekről is? – érdeklődött a fiú.

– A fremenekről? – Yueh dobolni kezdett ujjaival az asztalon. Észrevette, hogy Paul az ideges mozgást figyeli, elhúzta a kezét.

– Talán van valamid az Arrakis lakóiról – mondta Paul.

– Igen, hogyne – válaszolt Yueh. – A lakosság két nagy kategóriába sorolható. A fremenek, illetve a grabenek, homorok, teknők népe. Tudomásom szerint nem ritka a vegyes házasság, mert a homorok, teknők falvaiból az asszonyok inkább fremen férj után áhítoznak, a férfiak meg fremen nőt szeretnének. Van egy mondásuk: „A jó modor a városból jön, a bölcsesség a sivatagból.”

– Vannak képeid róluk?

– Utánanézek. A legérdekesebb persze a szemük – kék az egész, nincsen fehérje.

– Mutáció?

– Nem. Az okozza, hogy a vérük telítve van a melanzzsal.

– Szívósak lehetnek a fremenek, hogy megélnek ott a sivatag peremén.

– Igen, úgy hírlik – mondta Yueh. – Verseket írnak a késeikhez. Az asszonyaik ugyanolyan vadak, mint a férfiak. Még a fremen gyerekek is erőszakosak és veszélyesek. Biztos vagyok benne, hogy neked aligha engedik majd, hogy közéjük keveredj.

Paul rámeredt Yueh-re. Ez a pár szó, amit a fremenekről hallott, minden figyelmét lekötötte. Micsoda szövetséges lehetne abból a népből!

– És a férgek? – kérdezte.

– Mi?

– Szeretnék többet megtudni a homokférgekről.

– Ó… no igen. Van egy filmkönyvem egy kisebb példányról, az északi sarkvidéken fogták el. Az mindössze száztíz méter hosszú és huszonkét méter átmérőjű volt. Megbízható szemtanúk beszámoltak több mint négyszáz méteres férgekről, és minden valószínűség szerint léteznek ennél nagyobbak is.

Paul egy pillantást vetett az Arrakis északi sarkvidékének kúpvetületű térképére, amely ott feküdt az asztalon.

– A sivatagi övezetet és a déli sarkvidéket lakhatatlannak tüntetik föl. A férgek miatt?

– Meg a viharok miatt.

– De hát minden helyet lakhatóvá lehet tenni!

– Ha gazdaságosan megoldható – mondta Yueh. – Az Arrakis sok veszélye igen költséges. – Végigsimított fittyedt bajuszán. – Apád nemsoká itt lesz. Mielőtt elmegyek, szeretnék neked adni valamit. Csomagolás közben akadt a kezembe. – Közéjük helyezett valamit az asztalra. Fekete volt, téglalap alakú, nem nagyobb, mint a fiú hüvelykujja.

Paul szemügyre vette. Az orvosnak feltűnt, hogy a fiú nem nyúl érte. Milyen óvatos, gondolta magában.

– Ez egy űrutazók számára készült, régi Orániai Katolikus Biblia. Nem filmkönyv, hanem igazi nyomtatással készült, hártyalapokra. Saját elektrosztatikus rendszere és nagyítója van. – Fölvette, megmutatta. – Az elektrosztatikus töltés zárva tartja a rugós fedelet. Ha megnyomod a szélét… így… a kiválasztott oldalak eltaszítják egymást, és a könyv kinyílik.

– De olyan kicsi.

– Pedig ezernyolcszáz oldal! Ha így nyomod meg a szélét… aztán így… akkor egy-egy lappal ugrik előre, ahogy olvasol. Magukhoz a lapokhoz sose nyúlj kézzel! A hártyalap nagyon kényes. – Becsukta a könyvet, odanyújtotta a fiúnak. – Próbáld ki!

Yueh elnézte, ahogy Paul próbálgatja az oldalkiválasztás mechanizmusát, és közben arra gondolt: Megbékítem a lelkiismeretemet. Megadom a fiúnak a vallás vigaszát, mielőtt elárulom. Így elmondhatom magamnak, hogy ő oda jutott, ahová én nem juthatok.

– Ezt biztosan akkor készítették, amikor még nem voltak filmkönyvek – mondta Paul.

– Nagyon régi. Legyen a kettőnk titka, jó? A szüleid esetleg úgy vélnék, túl értékes ajándék ez egy ilyen ifjúnak.

Az anyja alighanem elcsodálkozna az indítékomon, gondolta Yueh.

– Hát… – Paul becsukta a könyvet, tétován tartogatta a kezében – Ha olyan értékes…

– Fogadd el, egy vénember szeszélye – mondta az orvos. – Régen kaptam, egészen fiatal koromban. – Magában azt gondolta: Az eszére is hatnom kell, nem elég, ha a szíve szerint elfogadná! – Nyisd ki a Kalima négyszázhatvanhetes versénél, ahol az van, hogy „A víz minden élet kezdete”! Van a fedél szélén egy kis mélyedés, az jelzi a helyét.

Paul megtapogatta a fedelet, az ujjával két mélyedést érzett. Az apróbbikat nyomta meg. A könyv kinyílt a tenyerében; a nagyító a helyére ugrott.

– Olvasd fel! – mondta Yueh.

Paul megnyalta az ajkát, olvasni kezdte:

– „Gondoljatok csak arra, hogy a süket nem hall semmit! Minő süketség lehet hát az, amely mindannyiunkat sújt? Milyen érzékünk hiányzik, hogy nem halljuk, nem látjuk a másik világot, mely körülvesz bennünket? Mi van köröttünk, amit mi nem…”

– Hagyd abba! – hördült fel az orvos.

Paul elhallgatott. Döbbenten meredt rá.

Yueh lehunyta a szemét, nagy erőfeszítések árán összeszedte magát. Miféle gonosz tréfája a sorsnak, hogy éppen Wanna kedvenc passzusánál nyílt ki a könyv? Felnyitotta a szemét, látta, hogy a fiú értetlenül nézi.

– Valami baj van?

– Ne haragudj – mondta az orvos. – Ez… ez volt… szegény feleségem kedvenc szakasza. Nem ezt akartam, hogy fölolvasd. Ez fájdalmas… fájdalmas emlékeket idéz fel bennem.

– Két mélyedés van – mondta Paul.

Hát persze, gondolta Yueh. Wanna is megjelölte magának. A fiú ujja érzékenyebb, megtalálta. Csak véletlen volt, semmi más.

– Szerintem érdekesnek találod majd – mondta. – Sok történelmi igazság van benne, és értékes erkölcsfilozófia.

Paul lepillantott a tenyerében fekvő piciny könyvre. Milyen apró! Mégis, lappang benne valami rejtély… valami történt, amikor felolvasott belőle. Érezte, hogy valami életre keltette a lelkében azt a bizonyos félelmetes célt.

– Apád bármelyik pillanatban itt lehet – mondta az orvos. – Tedd el a könyvet, aztán ha van időd, olvasgasd!

Paul megérintette a könyv szélét, ahogy Yueh-től látta. A lapok összecsukódtak. A fiú a zsebébe csúsztatta a könyvet. Az előbb, amikor az orvos ráförmedt, Paul attól félt, vissza akarja kérni tőle.

– Köszönöm az ajándékot, dr. Yueh – mondta a fiú szertartásosan. – A kettőnk titka lesz. Ha van olyan szívesség, amelyet viszonzásul adhatok, csak egy szavadba kerül.

– Nekem… nincs szükségem semmire – mondta Yueh.

És azt gondolta: Minek gyötröm itt magam? És minek gyötröm ezt a szegény fiút… még ha ő nem is tudja. Jaj! Legyenek átkozottak azok a nyomorult Harkonnenek! Miért épp engem szemeltek ki förtelmes céljukra?

Milyen nézőpontból kell vizsgálnunk Muad-Dib apját? Leto Atreides herceg páratlanul melegszívű és ugyanakkor meglepően rideg ember volt. De sok mozzanat nyújt lehetőséget arra, hogy megértsük őt: megingathatatlan szerelme Bene Gesserit-hölgye iránt; fiáról szőtt álmai; az odaadás, mellyel emberei szolgálták. Ilyennek látjuk őt – magányos alak, akit tőrbe csalt a Sors, és fényét elhalványítja fia dicsősége. Mégis, föl kell tennünk a kérdést: micsoda a fiú, ha nem az apa folytatása?

IRULAN HERCEGNŐ:

MUAD-DIB: CSALÁDI KOMMENTÁROK

Paul figyelte, ahogy az apja belép a szobába. Látta, hogy odakint az őrök elfoglalják a helyüket. Az egyikük becsukta az ajtót. Mint mindig, az apja Paulban most is valamiféle jelenlét érzetét keltette, mint aki maradéktalanul itt van.

A herceg magas volt, a bőre olajbarna. Sovány, csontos arcának ridegségét csak szürke szeme enyhítette. Egyszerű, fekete egyenruha volt rajta, mellén a vörös sólymos címer. Keskeny csípőjén meg-megvillant a sok használattól patinás, ezüstözött pajzsöv.

– Sok a dolgod, fiam? – kérdezte.

Odalépett az asztalhoz, tekintete végigsiklott a papírokon, aztán a szobán, majd visszatért a fiára. Kimerültnek érezte magát, szinte fájt már az erőfeszítés, hogy elrejtse fáradtságát. Az arrakisi út alatt minden alkalmat meg kell majd ragadnom a pihenésre, gondolta. Az Arrakison már nem lesz erre lehetőségem.

– Nem sok – mondta Paul. – Minden olyan…

– Igen. Nos, holnap elindulunk. Jó lesz majd berendezkedni az új világunkon, magunk mögött hagyni ezt az egész felfordulást.

Paul bólintott. Hirtelen a fülében csengtek a Tisztelendő Anya szavai: „…az apádért azonban semmit sem…”

– Apám – kérdezte –, csakugyan olyan veszélyes lesz az Arrakis, mint ahogy mondják?

A herceg erőltetett könnyedséggel ült le az asztal sarkára, elmosolyodott. Elméjében egy egész beszélgetés bontakozott ki, olyasféle, amilyennel a vezér a csata előtt elűzi az emberei félelmét. Aztán, mielőtt szavakba önthette volna, szétfoszlott az egész, szétfoszlatta egyetlen gondolat.

Ez a fiam.

– Veszélyes lesz – vallotta be.

– Hawat azt mesélte, terveink vannak a fremenekkel – mondta Paul. Közben azon tűnődött: Miért nem mondom meg neki, amit az öregasszonytól hallottam? Hogy tett lakatot a számra?

A herceg észrevette fia szorongását.

– Hawat szeme előtt a legkecsegtetőbb lehetőség lebeg, mint mindig. De van más is. Gondolj például a Kereskedő Házak Általános Fejlesztő Társaságára – a KHAFT-ra. Azzal, hogy nekem adja az Arrakist, Őfelsége kénytelen a KHAFT egyik igazgatói posztját is ránk ruházni… Nem akármilyen nyereség.

– A KHAFT kezében van a fűszer – mondta Paul.

– A fűszertermő Arrakis pedig megnyitja az utat a KHAFT-hoz – mondta a herceg. – A KHAFT többet jelent a melanzsnál!

– Figyelmeztetett téged a Tisztelendő Anya? – bökte ki Paul. Ökölbe szorította a kezét, tenyere csúszós volt a verejtéktől. Mekkora erőfeszítésébe került feltenni ezt a kérdést!

– Hawat mondta, hogy jól rád ijesztett az arrakisi jóslataival – mondta a herceg. – Ne hagyd, hogy egy asszony félelmei elködösítsék az elmédet! Egyetlen nő sem akarja, hogy veszélybe kerüljenek a szerettei. Azokban a figyelmeztetésekben az anyád keze van. Tekintsd az irántunk való szeretete jelének.

– Anyám tud a fremenekről?

– Róluk is és sok minden másról is.

– Miről?

Az igazság rosszabb lehet, mint sejti, gondolta a herceg. De még a veszélyes tények is értékesek, ha megtanul bánni velük az ember. Márpedig ezen a téren a fiam mindent megkapott. Bánni a veszélyes tényekkel. De máshogy kell fogalmaznom, még fiatal.

– Alig van termék, amihez nincs köze a KHAFT-nak – mondta. – Legyen akármi, rönkfa, szamarak, lovak, tehenek, fűrészáru, trágya, cápák, bálnabőr – minden átmegy a kezükön, a leghétköznapibbtól a legkülönlegesebbig. Még a caladani pundirizs is. Minden, amit a Liga hajlandó elszállítani, az Ecaz bolygó műalkotásai, a Richese és az Ix gépezetei. Mindez azonban semmi a melanzshoz képest. Egy maroknyi fűszerért otthonhoz juthatsz a Tupile-on. Nem lehet mesterségesen előállítani, az Arrakison kell kibányászni. Egyedülálló anyag, valóban lelassítja az öregedést.

– És most a mi kezünkbe kerül?

– Bizonyos mértékben. A lényeg azonban az, hogy mennyi Ház él a KHAFT profitjából. Gondolj bele, annak a profitnak milyen óriási hányada származik egyetlen termékből – a fűszerből! Most képzeld el, mi történne, ha valamilyen okból visszaesne a fűszertermelés!

– Aki korábban tartalékot halmozott fel, vagyonokat keresne. A többiek a tönk szélére kerülnének.

A herceg egy pillanatra megengedett magának egy kis zord örömet, ahogy elnézte a fiát, és arra gondolt, milyen éles elméjű, milyen kitanult volt ez a megfigyelés. Bólintott.

– A Harkonnenek tartalékai több mint húsz éve halmozódnak.

– Azt akarják, hogy visszaessen a fűszertermelés, és mindenki téged okoljon érte.

– Azt akarják, hogy népszerűtlen legyen az Atreides név – mondta a herceg. – Gondolj a Landsraad Házaira, amelyek többé-kevésbé engem tekintenek a vezetőjüknek, a nem hivatalos szószólójuknak. Gondold el, hogy reagálnának, ha miattam súlyosan visszaesnének a bevételeik! Hiszen a profit az első. Pokolba a Nagy Egyezménnyel! Elvégre nem hagyhatod, hogy koldusbotra juttassanak! – A herceg keserűen elmosolyodott. – Akármi történne velem, szemet hunynának fölötte.

– Még akkor is, ha atomtámadást intéznének ellenünk?

– Nem olyan kirívó módon. Nem az Egyezmény nyílt megsértésével. De azonkívül szinte minden lehetséges lenne… talán még a légköri szórás meg egy kis talajmérgezés is.

– Akkor miért sétálunk bele a csapdába?

– Paul! – A herceg összeráncolt homlokkal ránézett a fiára. – Tudni, hol a csapda – ez az első lépés, hogy elkerülhessük. Olyan ez, fiam, mint a közelharc, csak nagyobb léptékben: a cselen belül újabb csel, azon belül újabb csel… látszólag vég nélkül. Az a cél, hogy átlássa az ember. Miután tudjuk, hogy a Harkonnenek melanzsot halmoznak föl, a következő kérdés: ki halmoz fel még? Ezzel meg is van ellenségeink névsora.

– Kik azok?

– Bizonyos Házak, akikről tudtuk, hogy ellenséges érzülettel vannak irántunk, és mások, akiket a barátainknak véltünk. Egyelőre nem kell foglalkoznunk velük, mert van még egy, aki sokkal fontosabb a többinél: szeretett Padisah Császárunk!

Paul nyelni próbált. Hirtelen kiszáradt a torka.

– Nem lehetne összehívni a Landsraadot, leleplezni a…

– Közölni az ellenségünkkel, hogy tudjuk, melyik kezében a kés? Ugyan, Paul! Most látjuk a kést. Ki tudja, legközelebb melyik kéz veszi át? Ha ezt az egészet a Landsraad elé visszük, csak hatalmas zűrzavar lenne belőle. A Császár letagadná. Ki merne ellentmondani neki? Csupán egy kis időt nyernénk, miközben a káoszt kockáztatnánk. És honnan jönne a következő támadás?

– Minden Ház elkezdhetne tartalékokat fölhalmozni…

– Az ellenfeleinknek akkora előnyük van, hogy azt már nem lehet behozni.

– A Császár – mondta Paul. – Ez a sardaukarokat jelenti.

– Minden bizonnyal Harkonnen-zsoldosoknak álcázva – mondta a herceg. – Ennek ellenére ezek fanatikus harcosok.

– Hogyan segíthetnek a fremenek a sardaukarok ellen?

– Beszélt neked Hawat a Salusa Secundusról?

– A császári börtönbolygóról? Nem.

– Mi van, ha az több mint börtönbolygó, fiam? Van egy kérdés, ami nem szokott elhangzani a Császári Sardaukar Alakulattal kapcsolatban: honnan jönnek?

– A börtönbolygóról?

– Valahonnan jönniük kell.

– De a köteles újoncozás, amit a Császár el szokott rendelni a…

– Ez az, amit el akarnak hitetni velünk: hogy a sardaukarok csak a Császár fiatalon és nagyon színvonalasan kiképzett sorkatonái. Olykor-olykor rebesgetnek valamit a császári kiképzőalakulatokról, a civilizáció egyensúlya azonban mindig ugyanolyan: az egyik oldalon a Landsraad Nagy Házainak haderői, velük szemben a sardaukarok és az utánpótlásuk. Az utánpótlásuk, Paul. A sardaukarok egy hajszálnyit sem változnak.

– De a Salusa Secundusról azt írja minden jelentés, hogy maga a pokol!

– Így igaz. És ha erős, kemény, elszánt férfiakat akarnál kinevelni, miféle környezeti hatásoknak tennéd ki őket?

– Jó. De hogyan lehet megnyerni az ilyen emberek hűségét és ragaszkodását?

– Megvannak rá a bevált módszerek: a felsőbbrendűség tudata, a titkos szövetség misztikuma, a közös szenvedés összetartó ereje.

Paul bólintott, le nem véve a szemét az apjáról. Érezte, hogy most valami fontos tudás birtokába kerül.

– Gondolj az Arrakisra – folytatta a herceg. – Amint kilépsz a falvak, városok és a helyőrségek falai mögül, pontosan ugyanolyan szörnyű hely, mint a Salusa Secundus.

A fiú szeme tágra nyílt.

– A fremenek!

– Ott lehetőségünk van rá, hogy ugyanolyan erős és félelmetes haderőt állítsunk fel, mint a sardaukarok. Türelem kell majd hozzá, hogy titokban kipuhatoljuk a lehetőségeiket, és sok pénz, hogy megfelelően fölszereljük őket. De a fremenek ott vannak… és ott van a melanzs gazdagsága is. Most már talán érted, miért megyünk az Arrakisra, még ha tudjuk is, hogy csapda.

– A Harkonnenek nem tudnak a fremenekről?

– A Harkonnenek lenézték a fremeneket, sportból vadászták őket, még annyi fáradságot sem vettek, hogy megszámlálják, hányan vannak. Tudjuk, mi a Harkonnenek álláspontja a bolygók lakosságával kapcsolatban: a lehető legkevesebbet fordítani a fenntartásukra.

A herceg megmozdult ültében, a mellén megcsillantak a sólyom alakban szőtt fémszálak.

– Érted?

– Már most is tárgyalásokat folytatunk a fremenekkel – mondta a fiú.

– Követséget küldtem Duncan Idaho vezetésével – mondta a herceg. – Büszke és könyörtelen ember ez a Duncan, de az igazság híve. Azt hiszem, a fremenek nagyra értékelik majd. Ha szerencsénk van, azt hiszik, olyanok vagyunk, mint ő: Duncan, az erkölcsös.

– Duncan, az erkölcsös – ismételte meg Paul – és Gurney, a vitéz.

– Illőek a megnevezéseid – mondta a herceg.

Paul azt gondolta: Gurney azok közül való, akikről a Tisztelendő Anya beszélt, a világ egyik oszlopa: „…a bátrak vitézsége”.

– Gurney azt mondja, szép teljesítményt nyújtottál ma vívásban – mondta a herceg.

– Nekem mást mondott.

A herceg fölnevetett.

– Gondoltam, hogy fukarkodik a dicsérettel! Azt mondja, az ő szavait idézve, hogy tökéletesen tisztában vagy vele, milyen finom, de lényeges különbség van a penge éle és a hegye között.

– Gurney szerint a heggyel ölni nem művészet. Azt mondja, az élével kell.

– Gurney romantikus – dörmögte a herceg. Hirtelen nyugtalanítani kezdték ezek a fia szájából elhangzó, gyilkolásra vonatkozó megjegyzések. – Jobban örülnék, ha sohasem kellene megölnöd senkit… de ha úgy hozza a szükség, csináld, ahogy éppen tudod – akár heggyel, akár éllel! – Fölnézett a tetőablakra. Egyenletesen dobolt rajta az eső.

Paul követte apja tekintetét. A kinti égboltra gondolt, az esőfelhőkre, melyeket az Arrakison sohasem látni – és eszébe jutott az égbolt mögötti űr is.

– A Liga hajói nagyon nagyok? – kérdezte.

A herceg ránézett.

– Ez lesz az első űrutazásod – mondta. – Igen, nagyok. Mi egy csillagbárkával megyünk majd, mert hosszú az út. A csillagbárka bizony jókora. A rakodóterének egy kis zugában elfér majd minden fregattunk és a szállító járműveink is. Mi csak egy aprócska része leszünk a hajó rakományának.

– És nem léphetünk ki a fregattjainkból?

– Ez része az árnak, amit a Liga nyújtotta biztonságért fizet az ember. Akár a szomszédunkban is lehetnek Harkonnen-hajók, semmi félnivalónk tőlük. Nekik is több eszük van annál, hogy veszélyeztessék az űrfuvaroztatási előjogaikat.

– Majd figyelem a képernyőket, hátha meglátok egy Liga-tagot.

– Nem fogsz. Még a tulajdon ügynökeik sem látják őket soha. A Liga ugyanolyan féltékenyen őrzi a titkait, mint az űrszállítási monopóliumát. Ne tegyél semmit, amivel veszélyeztetnéd a mi hajózási jogainkat.

– Gondolod, azért rejtőzködnek, mert mutánsok, és már nem néznek ki… embernek?

– Ki tudja? – A herceg vállat vont. – Ezt a rejtélyt aligha mi fogjuk megoldani. Vannak sokkal sürgetőbb gondjaink is – közöttük te magad.

– Én?

– Az anyádnak az volt a kívánsága, hogy én közöljem veled, fiam. Valószínűleg megvannak benned a Mentátok képességei.

Paul az apjára meredt, egy pillanatig nem jutott szóhoz.

– Mentát? Én? De hát…

– Hawat is úgy véli, fiam. Hidd el.

– De azt hittem, a Mentát-képzést csecsemőkorban kell elkezdeni, és az alanynak nem lehet megmondani, mert az gátolná a korai… – Elhallgatott, egyetlen tiszta képletbe állt össze benne minden előzmény. – Értem – mondta.

– Elérkezik a nap – mondta a herceg –, amikor a potenciális Mentátnak meg kell tudnia, mi történik. Nem lehet már passzív tárgya a képzésnek. A Mentátnak részt kell vállalnia a döntésben, hogy folytassák-e a képzést, vagy hagyják abba. Van, aki folytatja, mások képtelenek rá. Ezt csak a potenciális Mentát képes önmagáról teljes bizonyossággal megállapítani.

Paul megdörgölte az állát. A sokféle különleges tudás, amelyet Hawattól és az anyjától kapott – az emlékezetfejlesztés, a tudat-összpontosítás, az izmok fölötti uralom, az érzékelés finomítása, a nyelvek, a hangsúlyok finomságai –, mindezt most új szemszögből fogta fel.

– Egyszer te leszel a herceg, fiam – mondta az apja. – Egy Mentát herceg páratlan lenne. El tudod dönteni most, vagy időre van szükséged?

A fiú válaszában nem volt nyoma tétovázásnak.

– Folytatom a képzést.

– Páratlan, bizony – mormogta a herceg, és Paul látta arcán a büszke mosolyt. A mosoly megdöbbentette a fiút: a herceg sovány arca most halálfejre emlékeztetett. Paul lehunyta a szemét, megint föltámadt benne annak a félelmetes célnak az érzete. Talán Mentátnak lenni félelmetes cél, gondolta.

De mihelyt erre a gondolatra összpontosított, új tudatossága már el is vetette ezt.

Lady Jessicával és az Arrakisszal hozta meg igazi gyümölcsét az a Bene Gesserit-program, hogy legendákat ültetünk el a Missionaria Protectiva során. Régóta hasznosnak bizonyult, hogy a Bene Gesserit tagjainak védelmére célzatos próféciákat hintünk el az egész ismert világmindenségben, de még nem találkoztunk olyan helyzettel, amikor szélsőséges körülmények között ilyen tökéletesen összhangban lett volna a személy és az előkészítés. Az Arrakison nemcsak a profetikus legendák fogantak meg, hanem még a sallangok is (köztük a Tisztelendő Anya fogalma, a canto és respondu, és jórészt a Shari-a Panoplia Propheticus is). Most már azt sem vonja kétségbe senki, hogy Lady Jessica rejtett képességeit hallatlanul alábecsültük.

IRULAN HERCEGNŐ:

AZ ARRAKISI VÁLSÁG ANALÍZISE

(BELSŐ HASZNÁLATRA. B. G. NYILVÁNTARTÁSI SZÁM: AR-81088587)

Lady Jessica körül az arrakisi nagyterem minden sarkában halmokban állt összecsomagolt életük: ládák, dobozok, táskák, zsákok, egyik-másik már félig kicsomagolva. Jessica hallotta, amint a Liga űrkompjának rakodói letették az újabb rakományt a bejáratnál.

A terem közepén állt. Lassan körbefordult, fölnézett, végigjártatta tekintetét az árnyékba boruló faragásokon, falifülkéken, ablakmélyedéseken. A hatalmas helyiség a régmúltat idézte. Jessicának a Nővérek Nagyterme jutott eszébe a Bene Gesserit iskolájában. De az iskola barátságos, meleg benyomást keltett. Itt csak rideg kő vette körül.

Az építész messzire visszanyúlt a múltba ezekért a támpilléres falakért, ezekért a sötét drapériákért, gondolta. A boltíves mennyezet kétemeletnyire magasodott föléje. Jessica biztosra vette, hogy a hatalmas keresztgerendákat a világűrön át szállították az Arrakisra, iszonyú költséggel. Ennek a rendszernek egyetlen bolygóján sem nőttek fák, amelyekből ilyen gerendákat lehetett volna készíteni – hacsak nem fautánzat volt.

Jessica úgy vélte, aligha az.

Ez volt a kormányzói palota az Óbirodalom idején. Akkoriban kevésbé számítottak a költségek. Nem voltak itt a Harkonnenek sem, és nem állt új mamutvárosuk, Carthag, az a közönséges, harsány hely körülbelül kétszáz kilométernyire északkeletre, a Rögös Vidéken túl. Leto bölcsen választotta ezt a helyet kormányzói székhelyéül. Jól hangzott a neve is, Arrakeen, történelmi név volt. És kisebb volt a város, könnyebben lehetett megtisztítani és védelmezni.

A bejárat felől ismét a lerakott ládák zörgése ütötte meg a fülét. Jessica fölsóhajtott.

Tőle jobbra, egy doboznak támasztva állt a herceg apjának portréja. A csomagolómadzag rojtokban csüngött róla, furcsa díszítésként. Jessica bal kezében is fogott még egy madzagdarabot. A portré mellett egy fekete bikafej állt, fényes táblára erősítve. A fej sötét szigetként komorlott az összegyűrt csomagolópapír tengerében. A tábla a padlón feküdt, a bika fényes orra a mennyezetre meredt, mintha az állat kihívó bömbölésre készült volna ebben a visszhangzó teremben.

Jessica eltűnődött, mi késztette rá, hogy ezt a két dolgot csomagolja ki először: a fejet és a portrét. Tudta, hogy van valami jelképes benne. Azóta nem érzett magában ilyen ijedtséget, ilyen bizonytalanságot, hogy a herceg beszerzői elvitték az iskolából.

A fej és a portré…

Ezek csak fokozták zavarodottságát. Megborzongott, fölpillantott a magasba, a keskeny ablakokra. Még csak kora délután volt, de ezen a szélességi fokon feketének, hidegnek látszott az égbolt – sokkal sötétebbnek, mint a Caladan meleg kékje. Jessicába belenyilallt a honvágy.

Olyan messze van a Caladan!

– Hát itt vagy!

Leto herceg hangja volt.

Jessica megpördült, és meglátta a herceget, aki határozott léptekkel tartott feléje az ebédlőbe vezető boltíves átjáró felől. Fekete egyenruhája, mellén a vörös sólymos címerrel poros volt és gyűrött.

– Már azt hittem, eltévedtél ebben az undok hodályban – mondta.

– Ez egy hideg hely – mondta Jessica. Szemével beitta a herceg magas alakját, sötét bőrét, melyről olajfaligetek jutottak az eszébe és a kék vízen megcsillanó, aranyló napfény. Szeme füstösen szürkéllett, arca azonban ragadozóarc volt: sovány, csupa éles vonás és kiszögellés.

Jessica szívét hirtelen félelem szorította össze. A herceg olyan vad, olyan fékezhetetlen lett, amióta úgy határozott, hogy meghajol a Császár parancsa előtt.

– Mintha az egész város hideg volna – tette hozzá.

– Piszkos, poros kis helyőrségi székhely – mondta a herceg. – De majd megváltoztatjuk. – Körülnézett a teremben. – Ezek nyilvános helyiségek, hivatalos alkalmakra. Most néztem szét a családi lakosztályokban, a déli szárnyban. Azok barátságosabbak. – Közelebb lépett, megérintette Jessica karját, csodálóan nézett rá.

Megint eltűnődött a nő ismeretlen származásán – talán valami renegát Ház…? Valami háttérbe szorított uralkodói ág? Jessica megjelenése uralkodóibb volt, mint a császári sarjaké.

Kitartó tekintetétől Jessica félig elfordult, az arcélét mutatta felé. A herceg arra gondolt, hogy lám, nincsen semmi rajta, ami egyetlen meghatározója lenne a szépségének. Arca ovális volt, fölötte fényes, bronzszínű hajkorona. Távol álló szeme zöld és tiszta, mint a Caladan reggeli égboltja. Az orra kicsi, a szája széles és ívelt. Jó alakú, de vékony, magas, sehol sem látszottak rajta gömbölyded idomok.

Eszébe jutott, hogy annak idején a beszerzői elmondták, hogy Jessicát az iskolában Csupacsontnak nevezték a laikus nővérek. Az persze túlzottan leegyszerűsítette Jessica külsejét. Az uralkodói megjelenés tért vele vissza az Atreides-dinasztiába. A herceg nagyon örült, hogy Paul szereti az anyját.

– Hol van Paul? – kérdezte.

– Valahol a házban Yueh-vel. Tanulnak.

– Biztosan a déli szárnyban. Mintha Yueh hangját hallottam volna, de nem volt időm megkeresni őket. – Lepillantott Jessicára, egy pillanatig tétovázott. – Csak azért jöttem ide, hogy az ebédlőben fölakasszam a Caladan-kastély kulcsát.

Jessicának elakadt a lélegzete. Át akarta ölelni a herceget, aztán visszafogta magát. Fölakasztani a kulcsot, ez olyan végleges volt… De nem itt és nem most kellett vigaszt nyújtania a férfinak.

– Amikor bejöttünk, láttam a zászlónkat a ház fölött – mondta.

A herceg az apja képmására pillantott.

– Ezt hová akarod akasztani?

– Ide valahová.

– Nem. – A szó keményen, véglegesen csengett, Jessica értésére adva, hogy ravaszkodni megpróbálhat ugyan, de a nyílt vita hasztalan. Mégis meg kellett próbálnia, még ha a gesztus csupán arra volt jó, hogy emlékeztesse magát, nem próbál trükközni a herceggel.

– Én uram – mondta –, ha csak annyit…

– A válaszom nem. A legtöbb dologban szégyentelenül a kedvedben szoktam járni, de ebben nem engedek. Most jövök az ebédlőből, ahol…

– Én uram! Kérlek!

– A te emésztéseddel az én ősi méltóságom áll szemben, drágám – mondta a herceg. – Az ebédlőben van a helyük.

Jessica felsóhajtott.

– Úgy lesz, én uram.

– Felújíthatod azt a szokásodat, hogy amikor lehet, a lakosztályodban étkezel. Csak hivatalos alkalmakkor várom el, hogy elfoglald a helyedet az ebédlőben.

– Köszönöm, én uram.

– És ne kezdd ezt a hűvös és szertartásos viselkedést! Hálás lehetsz, hogy nem vettelek feleségül, kedvesem. Akkor a kötelességed lenne, hogy minden étkezésnél mellettem legyél.

Jessica ügyelt, hogy mozdulatlan maradjon az arca. Bólintott.

– Hawat már beszereltette a méregdetektorunkat az ebédlőasztal fölé – mondta a herceg. – Van egy hordozható a szobádban.

– Előre láttad ezt a… nézeteltérést – állapította meg Jessica.

– Drágám, én szem előtt tartom a kényelmedet is. Már vettem föl személyzetet. Helybéliek, de Hawat utánuk nézett. Mind fremen. Ők megteszik addig, amíg a mieink végeznek egyéb feladataikkal.

– Lehet ezen a helyen bárki is, akiben valóban megbízhatunk?

– Ha gyűlölik a Harkonneneket, nagyon is. Még az is lehet, hogy kedved szottyan megtartani a házvezetőnőt, a Shadout Mapest.

– Shadout? – kérdezte Jessica. – Ez valami fremen cím?

– Azt mondták, „jól merítőt” jelent. Az ilyesminek fontos mellékértelme szokott lenni errefelé. Majd meglátod, nem úgy fest, mint valami cseléd, de Duncan beszámolója alapján Hawat nagyon jó véleménnyel van róla. Mindkettőjük meggyőződése, hogy a nő szolgálni akar – pontosabban, hogy téged akar szolgálni.

– Engem?

– A fremenek megtudták, hogy Bene Gesserit vagy – mondta a herceg. – Legendák keringenek itt a Bene Gesseritről.

A Missionaria Protectiva, gondolta Jessica. Mindenhová elér a kezük.

– Ez azt jelenti, hogy Duncan sikerrel járt? – kérdezte. – A fremenek a szövetségeseink lesznek?

– Még semmi sem biztos – mondta a herceg. – Duncan szerint a fremenek egy darabig csak meg akarnak figyelni bennünket. Azt azonban megígérték, hogy egy meghatározott fegyverszüneti időszakra felhagynak a távoli falvaink elleni rablótámadásokkal. Ez fontosabb, mint amennyire látszik. Hawat azt mondja, a fremenek állandó és súlyos bosszúságot jelentettek a Harkonneneknek, olyannyira, hogy a legnagyobb titokban kellett tartani, mekkora pusztítást vittek véghez! Kellemetlen lett volna, ha a Császár megtudja, milyen tehetetlen velük szemben a Harkonnen-hadsereg.