Maya Blake

Füstbe ment szerződés

Jacqueline Baird

Elloptad a szívem

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Maya Blake, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Júlia 767. eredeti címe: The Greek’s Hidden Vows

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Magyarra fordította: Bakay Dóra

© Jacqueline Baird, 2003 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Júlia 768. eredeti címe: At The Spaniard’s Pleasure (Harlequin, Mills & Boon Presents)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2009)

Magyarra fordította: Kiss Márk

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 767-68. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-631-9

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Maya Blake

Füstbe ment szerződés

1. FEJEZET

Christos Drakakisnak egy régi görög mondás jutott az eszébe: „A hallgatózó a saját szégyenét hallja.”

De ő végül is nem szándékosan hallgatózott. A két szomszédos tárgyalóterem üres volt, amikor öt perccel ezelőtt menedéket keresett ebben a szobában, tele mélységes csalódottsággal – az utóbbi időben ez a lelkiállapot egyre gyakrabban fordult elő vele.

– Azt hiszem, feltételezhetjük, hogy vörös riasztás van – mondta egy hang a szomszéd helyiségben.

– Valójában inkább nukleáris katasztrófát sejtek. De aztán megláttam az arcát, és tudtam, hogy ez még sokkal, de sokkal rosszabb. Úgy tudom, három éve nem vesztett pert. Akkor még nem voltam itt, de azt hallottam, néhány fejnek hullania kellett.

A beszélő idegesnek tűnt.

Gary Willis, Christos egyik fiatalabb munkatársa ezek szerint ugyanolyan pocsékul érzi magát, mint ő maga. Ezért is vonult vissza Christos a kihalt konferenciaterembe, ahelyett hogy egyenesen az irodájába ment volna, pár emelettel feljebb.

A legtöbb ügyvéd, függetlenül attól, milyen jó hírű, el tudja viselni, ha a pályafutása során egyszer-egyszer elveszít egy ügyet. Különösen a válóperes ügyvédek tudnak jó kompromisszumot kötni bizonyos esetekben.

Christos azonban nem ilyen volt.

Soha nem fogadott el megbízást anélkül, hogy előbb alaposan át ne gondolta volna, hogyan nyerhetné meg az ügyet. Amikor először veszített, annyira kétségbeesett, hogy megfogadta, soha többé nem hagy figyelmen kívül egyetlen részletet sem. A második alkalommal csak azért veszített, mert az ügyfele beteges hazudozó volt, aki még a saját jól felfogott érdekében sem mondott igazat a válópere során.

Christos nem tudta befolyásolni a mai eredményt. Előzetesen minden lehetséges forgatókönyvet végiggondolt, minden információt felkutatott, és az ellenfél minden gyenge pontját beazonosította. Mindennek úgy kellett volna történnie, ahogyan ő akarta, most mégis hitetlenkedve állt itt. Nemcsak hogy a harmadik vereségét szenvedte el öt éven belül, ami önmagában is kész érzelmi katasztrófát jelentett számára, de ezúttal ráadásul a barátja, Kyrios volt a vesztes fél.

– Biztos vagy benne, hogy ez a per vágta haza annyira Drakakist? Még csak három hete dolgozunk az ügyön, de ő már két hónapja úgy járkál, mint egy zombi.

Bár cinikus mosolyra húzódott a szája, Christos fájdalmas nyomást érzett a gyomrában.

Zombi. Találó hasonlat. Az volt a helyzet, hogy az élete nem úgy alakult, ahogyan szerette volna.

– Történt vele valami? – kérdezte most Ben Smith, a cég egy másik munkatársa.

– Nem tudom.

Igen, történt valami. Egy pillanatnyi gyengeség a személyi asszisztensével kapcsolatban, ami makacsul megragadt az elméjében, és nem akart tovatűnni.

Késői vacsora az asszisztensével és egy házaspárral, akik úgy döntöttek, hogy békésen elválnak. Aztán néhány ital a klubjában, immár kettesben a lánnyal. Semmi rendkívüli.

Az este végére azonban megszegett egy alapvető szabályt. Átlépte a saját maga által húzott határt.

A lány selymes haja az ujjai között… Telt, éhes ajka az övén… A saját keze, ahogy mohón simogatja a tökéletes testét… A lány kéjes nyögései, amelyek még álmaiban is kísértették…

Azonnal érezte, hogy felébred benne a vágy. Összeszorította a fogát, és megpróbálta elűzni az emlékképeket, de ebben a pillanatban a munkatársai épp a lány nevét említve folytatták a beszélgetést a fal túloldalán:

– Alexis Suttont szentté kellene avatni azért, ahogyan bánik vele. Soha nem láttam, hogy ideges lett volna.

Kivéve azt a bizonyos, két hónappal ezelőtti éjszakát. Akkor az ő angyali nyugalmú asszisztense minden volt, csak visszafogott nem. Azóta is képtelen volt kiverni a fejéből annak az estének a képeit. Úgy tűnt azonban, Alexisnek nem volt ilyen problémája.

Christost aggasztotta, hogy nem tud szabadulni a csábítástól, amit Alexis jelent. Még mindig érezni vélte a lány ízét a szájában, bársonyosan puha bőrének érintését az ujján. Még mindig ott visszhangzott a fejében a hang, ahogy a lány nyögdécselt, és az ő nevét kiáltotta a gyönyör pillanataiban.

Christos tisztában volt vele: az utóbbi időben az is hozzájárult a rossz hangulatához, hogy képtelen volt elfelejteni ezeket a perceket. De vajon tényleg ez okozta, hogy elvesztette a legutóbbi ügyet?

Nem. Ezt nem volt hajlandó elfogadni.

Inkább a nagyapja és az irracionális követelései miatt volt lehangolt, amelyeket az öreg támasztott vele szemben immár két éve.

– Elővigyázatosságból felhívtam a feleségemet, és közöltem vele, hogy éjfél előtt valószínűleg nem érek haza.

Willis szavai visszarántották Christost a jelenbe.

– Ugyan már, ez nevetséges! Az igazi vihar csak holnap érkezik. Nekem este találkozóm van egy kollégámmal a szemközti új bárban. A titkárnőm hatszor próbálkozott, mire asztalt kapott. Én biztosan nem mondom le a programomat.

Willis lehangoltan sóhajtott.

– Valószínűleg én sem tenném a helyedben.

Elég volt!

Christos kinyitotta a kétszárnyú ajtót, és belépett a szomszédos tárgyalóterembe. Figyelte, ahogy a munkatársai arckifejezése megváltozik.

– Willis, küldjön a feleségének egy csokor virágot a cég költségére, és mondja meg neki, mennyire sajnálom, hogy a hét hátralévő részében nem fogja látni. Maga pedig, Smith, nyugodtan lemondhatja a találkozót. A következő napokban nem fogunk friss levegőt szívni. Azokat az ügyeket, amelyeken mindketten dolgoznak, átadom a kollégáiknak. Holnap reggelre mindkettőjüktől előzetes jelentést várok arról, hogy ez az ügy, amely negyvennyolc órával ezelőtt még bombabiztosnak tűnt, hogyan dőlhetett romba. Tudni akarom, miként fordulhatott elő, hogy egy törvénytelen gyerek nem került a látókörünkbe.

A két férfi megfélemlítve bólintott.

– Természetesen, uram – felelte Smith.

– Rögtön munkához látunk – tette hozzá Willis.

Christos megfordult, hogy távozzon.

– Uram?

Megállt, és felvonta a szemöldökét.

– Ööö… amit az előbb mondtunk…

– Igazuk volt. Nem szeretek veszíteni. És igen, ezúttal is fejek fognak hullani. Talán a maguké is. A jövőre nézve pedig azt javaslom, győződjenek meg róla, hogy tényleg egyedül vannak-e, mielőtt bárki másról beszélgetnének.

Amikor Christos kiment, nem törődött a zakója zsebében lévő telefon zümmögésével.

Miután a vereség híre bejárta az irodát, senki sem mert hozzá szólni, sőt még köszönni sem. Christos Drakakis magányos ember hírében állt, aki senkit sem enged közel magához. Ami nem is zavarta őt. Végül is pontosan ez a hírnév volt az, ami biztosította, hogy már huszonhat évesen elismert válóperes ügyvéd lett, majd később megalapította a világ egyik legsikeresebb ügyvédi irodáját.

A lift ajtaja csendben kinyílt.

Az utolsó pillanatban úgy döntött, hogy az iroda helyett a penthouse-ba megy, így megnyomta a megfelelő gombot. Csak ezután vette elő a telefonját, de nem azért, hogy válaszoljon ügyfele kétségbeesett üzeneteire. Ezt később fogja megtenni, amikor már biztos lesz abban, hogy pontosan mit rontottak el.

Ehelyett szűkszavú üzenetet küldött az asszisztensének – a nőnek, aki túl sokszor szerepelt a gondolataiban.

A lány válasza ugyanilyen rövidre sikeredett. És ahogy az várható volt, Alexis Sutton öt perccel később megjelent a lakása ajtajában.

– Eszpresszó vagy whisky? – Mindkettőt a férfi felé nyújtotta, amikor az kinyitotta neki az ajtót.

Christos ökölbe szorított kézzel állt előtte.

– Ha inni akarok valamit, majd én elkészítem magamnak. Elhoztad a listát?

Alexisnek a szeme sem rebbent a főnöke mogorvaságától.

Christos tudta, hogy nem könnyű vele együtt dolgozni. Az asszisztense azért tudott olyan sokáig nála dolgozni, mert mindig megőrizte a hidegvérét. És ő volt az oka annak a szokatlan ajánlatnak, amelyet Christos egy évvel ezelőtt tett neki, amikor nagyapja korábbi finom célzásaiból valóságos fenyegetés lett.

– Nem fogok örökké élni, Christos. Bizonyítsd be nekem, hogy megérdemled, hogy te örököld Drakonisost, különben másképp intézkedem.

Így aztán Christos kidolgozott egy tervet, amely tíz hónapon keresztül zökkenőmentesen működött.

Egészen addig, amíg egy szokatlanul kellemes vacsora és egy késői ital az asszisztensével nem tette óvatlanná. Bár határozott szándéka volt, hogy soha nem engedi idáig fajulni a dolgokat, aznap este mégis áthágta a magánélet és a hivatás közötti határvonalat.

– Igen – válaszolta Alexis azon a hihetetlenül higgadt hangon, amelyet Christos az elmúlt hetekben megpróbált elemezni. Néha hűvösen csengett, néha élesen. De mindig intelligensen. – Szerintem innod kellene valamit, és a whisky megnyugtatna. Ezután kapsz pontosan öt percet, hogy elmerülj a nyomorúságodban. Aztán majd beszélünk az ügyről.

Christos tett egy lépést felé. Úgy összeszorította a fogát, hogy fájt az állkapcsa. Bármennyire is értékelte a lány észszerű viselkedését, ezúttal elment a határig.

– Mit gondolsz, kivel beszélsz?

Alexis felemelte a fejét, és szenvtelen pillantása találkozott a férfi tekintetével. A szeme csokoládébarna volt, aranypöttyökkel. Nem válaszolt azonnal…

– A nagy Christos Drakakisszal beszélek, a híres ügyvéddel, akitől az ellenfelek és a bírák egyaránt reszketnek.

– Akkor azt is tudod, hogy ma nincs kedvem szórakozni.

– Igen. És tudom, hogy azt akarod, valaki megfizessen azért, ami történt. Ezért kérted sürgősen a listát. Nos, melyiket kéred? – Magasabbra tartotta a kávéscsészét és a whiskyspoharat. – Az egyik kihűl, a másikban pedig elolvad a jég.

A kis beszéde legalább annyira bosszantotta a férfit, mint amennyire megnyugtatta.

– Egyiket sem kérem. A listát viszont igen.

Alexis szenvtelenül nézett rá.

– Már elküldtem neked e-mailben. Emellett előkészítettem néhány aktát a földszinten. – Azzal a nappali felé vette az irányt. A ceruzaszoknya a térdéig ért, drága magas sarkúja kopogott a padlón.

– Alexis! – A főnöke hangja olyan fenyegető volt, hogy a lány megállt és visszafordult.

A két pohár még mindig a kezében volt. A tekintetük egymásba fonódott. Egy pillanatra bizonytalanság tűnt fel a lány szemében, ami Christosnak abszurd módon most tetszett is.

Lassan elindult a lány felé. Minden egyes lépésnél küzdött, hogy uralkodni tudjon magán. A nagyapjával folytatott tegnap esti telefonbeszélgetés óta azonban egyre nehezebben ment neki.

Az unokatestvéred is el tudná vezetni a céget…

– Őszinte leszek veled – szólalt meg Alexis a szokott higgadt hangján. – Bárki más esetében normális lenne, hogy visszavonul a tetőtéri lakásába, és a sebeit nyalogatja. De te te vagy. Christos Drakakis.

– Igen, az vagyok. És úgy tűnik, te is pontosan tudod, kivel állsz szemben. – Amikor végre a lány elé ért, látta, hogy Alexis kissé összeszorítja az ajkát, mielőtt lerázná magáról a bosszúságot.

Elvette tőle a kis porceláncsészét, és egy hajtásra kiürítette, majd ugyanezt tette a whiskyspohárral is.

A koffein élénkítő és az alkohol nyugtató hatása helyreállította a belső egyensúlyát is.

Kigombolta méretre készült zakója egyetlen gombját, aztán levette a nyakkendőjét, és hanyagul a kanapéra dobta. Anélkül hogy levette volna a szemét Alexisről, kigombolta az inge felső három gombját. Tetszett neki a kifejezés, amely kiült a lány arcára.

Annak ellenére, hogy Alexis az óta az este óta falat épített kettejük közé, nem volt immunis vele szemben. Christos élvezte, ahogy a lány lélegzete felgyorsul, a szeme felcsillan. Majd hátrált egy lépést, és úgy tett, mintha a helyére igazítana egy könyvet a kisasztalon.

Ugyanazok a kis trükkök, amelyeket azóta csinált, hogy ő három évvel ezelőtt felvette. Akkoriban attól tartott, hogy a lány flörtölni akar vele, de nem így történt.

Eleinte Christos szinte várta az elkerülhetetlen pillanatot, amikor Alexis, akárcsak három elődje, finoman érzékelteti, hogy nem csak szakmai kapcsolatot szeretne a főnökével. De erre soha nem került sor.

Christos először szkeptikus volt, majd egyre idegesebb, mert Alexis volt a legjobb asszisztens, akivel valaha is dolgozott. Néha előbb tudta, mire van szüksége, mint ő maga. De Christos bizalmatlan ember volt – gyerekkori tapasztalatai erre tanították.

Figyelte, ahogy a lány tekintete végigsiklik a nyakán és a felsőtestén, mielőtt elfordítja róla a szemét. De az ajka, amelyet az imént még összeszorított, most kissé elnyílt, mert gyorsabban szedte a levegőt.

– Megittam az eszpresszót és a whiskyt is. Hajlandó lennél végre megtenni, amit kértem?

A lány a nyelve hegyével megnyalta az alsó ajkát. A látvány elég volt ahhoz, hogy újra fellobbantsa Christos vágyát. Tudta, hogy veszélyes területre lép. Nem akarta elveszíteni Alexist mint asszisztensét, és nem akarta kockára tenni a vele kötött megállapodást sem, nehogy elveszítse az örökségét.

De ha eleget akar tenni a nagyapja egyre követelődzőbb kívánságának, akkor jó tudni, hogy Alexis mégsem olyan hűvös és távolságtartó, mint amilyennek tűnik.

– Ha felhívod Demitrit, akkor szívesen. Szegény ember az ítélethirdetés óta nem tér magához. Megígértem neki, hogy visszahívod. Mondjuk, öt perc múlva?

– Három – felelte Christos. Újra begombolta az öltönyét, felvette a nyakkendőjét, és félretette az ingerültségét. – Kérem, hogy a teljes tárgyalási jegyzőkönyv legyen az asztalomon.

A lány pislogás nélkül nézett rá.

– Azóta ott van, amióta megtudtam az ítéletet.

A férfi halványan elmosolyodott.

– Óvatosan, Alexis! Elvégre nem akarod, hogy azt higgyem, tökéletes vagy, ugye?

– Az én feladatom az, hogy minden szakmai igényedet kielégítsem. Ha erre nincs szükséged, akkor talán másik munkaadó után kellene néznem.

– Ezt most fenyegetésnek szántad?

Egy hónappal ezelőtt Christos véletlenül elolvasott egy e-mailt, amelyben egy fejvadász cég kiemelkedő fizetést ajánlott Alexisnek számos extra juttatással együtt, ha hajlandó állást változtatni. Ezután utasította a HR-osztályt, hogy harminc százalékkal emeljék meg a lány havi fizetését.

A félelem, hogy Alexis talán egyszer mégis elmegy, azóta is gyötörte. Szüksége volt Alexisre, hogy az övé lehessen Drakonisos, ami mindennél többet jelentett neki.

– Nem, csak célzásnak arra, hogy mindkettőnknek vannak lehetőségei – válaszolta a lány.

– Nem állok rá készen, hogy lemondjak rólad. Legalábbis most még nem.

A lány arcán olyan kifejezés suhant át, amelyet Christos nem tudott értelmezni, majd mereven bólintott.

Együtt sétáltak a lifthez, hogy az irodába menjenek.

– Jó tudni. A séf ma küldte át az új őszi menüt, és sajnáltam volna, ha nélkülöznöm kell a konyhaművészetét.

– Boldog lesz, ha megtudja, hogy ő az egyetlen oka, amiért továbbra is nekem dolgozol. – A férfi megnyomta a gombot, hogy hívja a liftet, és örömmel tapasztalta, hogy lassanként megnyugodott. Tudta, hogy ezt egyedül Alexisnek köszönheti.

Nagyra értékelte a lány nyugalmát, ami ugyanakkor görögös temperamentummal párosult.

– Próbáltam ellenállni a főztjének, de egyszerűen nem megy. Miatta kell gyakrabban edzőterembe járnom.

Christos összehúzta a szemét, amikor a lány belépett előtte a liftbe.

– Ezért mentél el mindig este hat és hét között?

– Igen. Bár azt hittem, nem veszed észre.

Christos hagyta, hogy tekintete végigvándoroljon a lány karcsú testén.

– Észrevettem a távollétedet, mint ahogy azt is, hogy egyáltalán nincs szükséged edzőteremre.

A tekintetük találkozott, és a másodperc töredékéig a férfi ismét különleges köteléket érzett kettejük között.

– Te magad is jársz minden este futópadozni. Szükséged van rá? – hajtotta oldalra a fejét a lány.

A főnöke ezúttal elmosolyodott.

– Touché.

A lány viszonozta a mosolyt.

Aztán kinyílt a lift ajtaja, és bementek az irodába. Christos visszatért a birodalmába. Abba a birodalomba, amelyet egymaga épített, határozott céllal: harcolni fog azért, hogy az apjához hasonló embereknek többé ne legyen lehetőségük arra, hogy ártatlan áldozatokat kínozzanak, mint amilyen ő volt gyerekkorában.

Mielőtt azonban a vesztes per tanulságainak szentelhette volna magát, gondoskodnia kellett arról a két négyzetmérföldes égei-tengeri szigetről, amely gyermekkorában az egyetlen menedéke volt. A hely, amely azzá tette, aki most volt. Akkoriban csak ott érezte magát biztonságban. Talán még szerették is?

Megvonta a vállát. Nem akart azon gondolkodni, miért jelent neki olyan sokat, hogy Drakonisos szigete a birtokába kerüljön. De az biztos, hogy nem fogja hátradőlve végignézni, ahogy nagyapja átírja a szigetet az unokatestvére nevére!

Pontosan ezért kell beszélnie Alexisszel a megállapodásukról.

– Alexis…

– Igen? – Másodperceken belül újra kialakult közöttük az az erotikus feszültség, amely az elmúlt napokban oly gyakran felszikrázott, amikor egy szobában voltak. – Szükséged van még valamire?

– Igen. Folytatnod kell a szerepjátszást.

Christos figyelte, ahogy Alexis elsápad. A szeme elkerekedett, és hátrált egy lépést.

– De… még csak június van. Még két hónapig nem megyünk vissza Görögországba, ugye? – Remegő hangja elárulta, mit érez. Hozzá hasonlóan valószínűleg kerülte volna a témát, ameddig csak lehet.

Persze ez is csak üzlet volt, a lány reakciója mégis csalódást okozott neki.

Az alku, amelyet kötöttek, mindkettejük érdekét szolgálta.

– Új fejlemények vannak a nagyapámmal kapcsolatban.

A lavinát egy kapzsi versenytárs indíthatta el Christos gyanúja szerint.

Alexis pupillája még jobban kitágult.

– Ez pontosan mit jelent?

A férfi odalépett hozzá, és már csak néhány centi választotta el őket. Szinte hallotta a lány szívverését, érezte meleg leheletét a bőrén.

– Ez azt jelenti: itt az ideje, hogy újra a feleségemként szerepelj, Alexis.

2. FEJEZET

Igen, Alexis a főnöke felesége volt. Legalábbis ez állt a fehérneműs fiók legtávolabbi sarkába száműzött dokumentumban, amelyet Alexis Drakakisként írt alá. Ő lett Christos Drakakis, a titokzatos multimilliomos és világhírű ügyvéd felesége, aki így – mint a dokumentumban állt – nagyapja birodalmának örököse lesz.

Nem merte újra megnézni a papírokat, de elgondolkodott azon, vajon helyes döntés volt-e beleegyeznie főnöke abszurd javaslatába.

A döntést kilencven másodperc alatt hozta meg.

Három évre szóló megállapodást kötöttek, amelybe azért egyezett bele, mert meg volt róla győződve, hogy ugyanolyan tökéletesen kézben tudja tartani a helyzetet, mint ahogy Christos irodai ügyeit.

Egy ideig működött is a dolog. Istenem, az elején még azt is el tudta felejteni néhány órára, hogy annak a félelmetes férfinak a felesége, aki vaskézzel vezette a nemzetközi ügyvédi irodát! Elfelejtette, hogy a házassági anyakönyvi kivonat alatt egy kis doboz lapul, benne egy gyémántokkal kirakott jegygyűrűvel, amelyet Christos egy évvel ezelőtt kifejezéstelen arccal húzott az ujjára a marylebone-i anyakönyvi hivatalban.

A gyűrű a fiókban pihent, mert a megállapodásuk szerint csak akkor volt rá szükség, amikor évente kétszer két hétre meglátogatták Costas Drakakist Görögországban. Costas követelései vezettek oda, hogy az unokája kénytelen volt megkérni az asszisztense kezét.

Akkoriban Alexis racionálisan szemlélte az egészet – kivéve azt a kilencven másodpercet.

Az alatt a rövid idő alatt úgy érezte, hogy valakinek végre szüksége van rá, nem úgy, mint az anyjának, aki néhány órával a születése után lemondott róla. Alexis tudta, hogy emiatt egyezett bele Christos ajánlatába. És a fájdalmas, de fontos döntést az egyetlen, ám annál rosszabbul végződő kapcsolata után hozta meg.

Bár elfogadta, hogy a sors megtagadta tőle a szerelmet, a vágy, hogy tartozzon valakihez, hogy szükség legyen rá, egyre nőtt benne.

Miután eltelt a kilencven másodperc, beleegyezett a különös javaslatba. Azóta időnként csodálkozással töltötte el, mit tett, miközben álmatlanul forgolódott az ágyában az éjszaka közepén.

– Alexis, hallottad, amit mondtam?

Mintha figyelmen kívül hagyhatná! Mintha nem azellen küzdene minden pillanatban, hogy ne árulja el az arca vagy a hangja!

Eddig sikerült is. Kivéve azt a két hónappal ezelőtti estét. Sajnos azóta már nem volt önmaga…

Alexis most megköszörülte a torkát.

– Természetesen. De még mindig várom a magyarázatot a terv változására.

A férfi szemében felvillant valami, ami egyrészt figyelmeztetés lehetett a lány számára, hogy most ne hátráljon meg, másrészt a tisztelet kifejezése is, amiért nem engedett egyszerűen az akaratának.

Kezét a nadrágzsebébe dugta.

– Magam sem tudom a pontos okokat. Csak azt, hogy a nagyapám ragaszkodik hozzá, hogy utazzunk Görögországba. Természetesen te is, hiszen a feleségem vagy.

A feleségem.

Alexis évente csak kétszer gondolhatott így magára, de ez érzelmi vihart váltott ki belőle.

– Ha nem tudod, pontosan miért kell Drakonisosra menned, talán nincs is szükség az én jelenlétemre.

– A megállapodásunk szerint mindig elkísérsz a szigetre, amikor odarepülök. Cserébe támogatom a kis projektedet.

Ez volt a megállapodásuk másik – és Alexis számára fontosabb – része. Ez is abból a vágyból fakadt, hogy azt érezze: szükség van rá. A projekt lehetőséget teremtett számára, hogy megőrizze a kapcsolatot az egyetlen otthonnal, amelyben valaha élt: a Remény Házával.

Meg kellett akadályoznia, hogy a földdel tegyék egyenlővé!

Az ígéretéért cserébe, hogy három évig Christos felesége lesz, a férfi vállalta, hogy biztosítja az árvaház anyagi forrásait a jövőre nézve. Álmatlan éjszakáin Alexis ebbe a gondolatba kapaszkodott, mert az árvaház önmagában is megérte a döntését. Ezekben a pillanatokban érezte, hogy nem esztelenül cselekedett, amikor Christos behívta az irodájába egy kávéra, és bevallotta neki, hogy szüksége van egy feleségre, hogy megkaphassa az örökségét.

A Remény Háza jelentette az egyetlen állandóságot a gyerekkorában, a reményt egy rosszul kezdődött életben.

Éppen az imént folytatott izgalmas telefonbeszélgetést a gyermekotthon igazgatójával, aki beszámolt neki a legújabb terveikről.

Érdekes módon úgy tűnt, Christosnak tetszik, hogy ő is támasztott egy feltételt a szerződésben. Furcsa érzés jelentkezett a mellkasában, amikor megmentette a Remény Házát. Vigasztaló volt a tudat, hogy tető lesz a gyerekek feje fölött, és méltó módon nevelik fel őket.

Racionálisan szemlélve a dolgot, Alexis tudta, hogy ő kötött jobb üzletet. De komolyan: ki ne szeretne évente kétszer egy olyan égei-tengeri álomszigeten nyaralni, mint Drakonisos?

Arra azonban nem gondolt, hogy egy ágyban kell majd aludniuk, kézen fogva kell járniuk, egyszóval úgy kell viselkedniük, mint a szerelmeseknek. Mintha igazából férj és feleség lennének.

– Emlékeztetnem kell a feltételekre?

– Nem, de…

…de a dolgok megváltoztak, mondta ki majdnem Alexis.

Az óta az este óta, amely a férfi kanapéján végződött. Amióta érezte Christos testének melegét, a veszélyes, archaikus erőt, amely méretre szabott öltönye alatt rejtőzött. A szenvedélyes érintését, a követelő csókjait…

– De? – kérdezte a férfi, ezúttal élesebben.

– Még mindig foglalkoznod kell a Kyrios-üggyel. Új meghallgatásra fog sor kerülni.

A vereséget hozó per említésére Christos vonásai megfeszültek.

– Bármikor visszarepülhetek a meghallgatásra, de kétlem, hogy erre szükség lesz.

– És mi van a többi esettel? – erősködött Alexis, bár tudta a választ. Csak néhány jogvita, például a Kyrios-ügy jutott el a bíróságig. Legtöbbször a Drakakis név elég volt ahhoz, hogy a szemben álló felek peren kívül megegyezzenek. Christos londoni jelenlétére ehhez nem volt szükség. A világ bármely pontjáról irányíthatta a birodalmát. Ezért volt jachtja a görög Riviérán, és fél tucat luxuslakása szerte a világon.

– Attól félsz, hogy egy vereségtől elfelejtettem, hogyan kell végeznem a munkámat?

– Nem, természetesen nem. Csak azon gondolkodtam, nem lenne-e bölcs dolog kicsit elhalasztani az utazást.

A férfi oldalra billentette a fejét, mint egy ragadozó madár, amelyik a zsákmányát figyeli.

– Biztos, hogy csak emiatt aggódsz?

Alexis gerincén borzongás futott végig.

– Mi másért aggódnék?

– Talán ezúttal javíthatnál egy kicsit a feleségemként nyújtott teljesítményeden.

A sértés övön alul érte a lányt.

– Tessék?!

– Azt hiszem, Costas kezd kételkedni a kapcsolatunkban. – Christos vállat vont. – Lehet, hogy ezúttal tovább kellene maradnunk. Azt javaslom, próbáld meg nagyobb átéléssel játszani a szerepedet.

– Nem tudtam, hogy elégedetlen voltál a múltkori teljesítményemmel. De talán csak azért, mert te is középszerű férj voltál.

Christos arrogáns mosollyal válaszolt.

És természetesen igaza volt. Az ő teljesítményével nem volt semmi gond.

Még most is, amikor Alexis elképzelte, hogy újra el kell játszaniuk a szerepüket, forróság áradt szét a testében. Mert még ha nem is volt valódi a házasságuk, minden egyes érintés táplálta benne a vágyat a férfi után.

A penthouse-beli epizód sem maradt következmények nélkül. Christos csókjai – ezúttal távol a napsütötte tengerparttól és a nagyapja gyanakvó pillantásaitól – az Adriannel szerzett megalázó élmény ellenére életre keltettek benne valami mélyen gyökerező vágyat, amelynek a létezéséről sem tudott.

Még mindig tisztán emlékezett arra az édes érzésre, amikor a férfi megcsókolta a mellét, vagy simogatta a lába között, és játékos könnyedséggel a gyönyör csúcsára repítette, amivel örökre és visszavonhatatlanul megváltoztatta a kapcsolatukat.

Christos halk, gúnyos nevetése most kizökkentette a gondolataiból.

– Szóval szerinted nem voltam meggyőző?

Alexis megvonta a vállát.

– Olyasmiről beszélünk, ami hat hónappal ezelőtt történt. Mintha minden egyes részletre emlékeznék…

Tudta, hogy a tűzzel játszik, de nem kockáztathatta, hogy megismétli ugyanazt a hibát, amit Adriannel elkövetett.

Persze a volt barátjával ellentétben Christos soha nem ígért neki semmit. De a férfi így is túl nagy kísértést jelentett, ami arra késztette, hogy felidézze a Remény Háza apácáinak egykori figyelmeztetését:

Semmi sem állandó. Ne függjél senkitől.

Adrian West, a korábbi főnöke kezdetben a reményei beteljesülésével csábította, míg végül fegyverként használta fel ellene, lerombolva az önbizalmát. Addig manipulálta őt, míg romhalmazzá nem változott az élete, amelyet oly nehezen épített fel.

Éppen ezért azóta még fontosabb lett a számára, hogy ne keveredjen érzelmi bonyodalmakba, és főleg ne a munkahelyén.

Most, ahogy Christos merőn nézte, a bőre bizseregni kezdett.

– Szeretném felfrissíteni az emlékezetedet, de nem ez a megfelelő hely és idő. Csak annyit jegyeznék meg, hogy a produkciód legutóbb eléggé… fásultnak tűnt. Legközelebb meggyőzőbbnek kell lenned.

– Nem jellemző rád, hogy hat hónapot vársz, mielőtt előállsz a kritikáddal. Az a benyomásom, hogy az egészet csak kitaláltad.

A férfi gúnyosan felvonta a szemöldökét.

– És miért tennék ilyet?

– Nem tudom. Talán csak azt szeretnéd, hogy valaki vezekeljen a mai bírósági vereségért. Mióta az asszisztensed vagyok, nem vesztettél el egyetlen ügyet sem. Talán így reagálsz, amikor a dolgok nem úgy alakulnak, ahogy tervezted.

A lány észrevette, hogy Christos arcáról eltűnt minden vidámság.

– A múltban talán egy készséges nő karjában kerestem volna vigaszt. De rájöttem, hogy ez csak késlelteti a végső győzelmet. Ami a célozgatásodat illeti, nem kritizálok senkit csak azért, hogy jobban érezzem magam. Azok viszont, akik az utamba állnak, megfizetik az árát.

A leplezetlen figyelmeztetéstől Alexis megborzongott.

– Két hónappal ezelőtt, éjjel, a lakásodban igazat adtál nekem. Megegyeztünk, hogy soha nem említjük azt az esetet.

– Nem emlékszem, hogy valaha is ilyen ígéretet tettem volna.

– Mondtam, hogy nem akarok beszélni a történtekről, és te nem ellenkeztél.

– Igen, mert a dolog szokatlanul idegessé tett téged.

– Akkor miért most hozod fel? Mindketten elismertük, hogy hiba volt.

Bárcsak ne gondolnék folyton erre! Titokban talán arra vágyom, hogy megismétlődjön az az este…

Christos szája sarka megrándult, de a szemében ott maradt a kemény kifejezés.

– Attól tartok, nem tekinthetek el a hat hónappal ezelőtti középszerű teljesítményedtől. Most jobban kell sikerülnie.

– Végül is nem vagyok színésznő. Már akkor is tudtad, amikor üzletet kötöttünk.

– De most, hogy tudom, mire vagy képes, ragaszkodom hozzá, hogy jobban igyekezz. Nem érem be kevesebbel, mint a két hónappal ezelőtti éjszaka.

Alexis szeretett volna már szabadulni. Még rengeteg tennivaló várt rá. Mégis ott maradt, ahol volt, amikor a férfi közeledni kezdett felé.

– Azt mondtam, hogy hiba volt, és felejtsük el. – A hangja sajnos nem hangzott olyan határozottan, mint szerette volna.

A férfi szája pengeéles vonallá keskenyedett, mielőtt megszólalt.

– Mégis felfedted azt az oldaladat, amely rossz fényt vet a fél évvel ezelőtti teljesítményedre. Hidd el nekem, Costast nem könnyű átverni.

A gyomrában érzett remegés ellenére Alexis felszegte az állát.

– Szóval többet akarsz a pénzedért? Ne aggódj, teljesítem a kérésedet. Elvégre mindig azt teszem, nem igaz?

Csend lett. Amikor megcsörrent a telefon, a lány összerezzent, míg Christosnak a szeme sem rebbent.

– És ez nem is fog megváltozni. Például nem várakoztathatjuk meg az ügyfeleket, nem igaz?

Mély lélegzetet vett, odament az íróasztalhoz, és a telefonért nyúlt, miközben Christos leült a székére, és őt figyelte.

Alexis érezte, hogy a blúz megfeszül a mellén, ahogy az asztal fölé hajolt.

– Drakakis Law Group, mit tehetek önért?

Az ügyfél kérte, hogy beszélhessen Christosszal, így a lány átadta a telefont a főnökének.

Christos elvette tőle, de várt egy pillanatig, és tenyerével eltakarta a mikrofont.

– Az egész csapat, beleértve téged is, sokáig marad. Úgyhogy ha terveztél ma estére valamit, mondd le.

Választ sem várva megfordította a székét, és a hátát mutatta a lánynak.

Alexis megkönnyebbülten hagyta el a férfi irodáját. Leült a saját asztalához, és megpróbált a munkájára koncentrálni, de a gondolatai folyton arra az éjszakára terelődtek, amikor hatalmas hibát követett el: a főnöke kanapéján kötött ki.

Ezután az első napokban majd megőrült. Folyamatosan azon töprengett, együtt tudnak-e majd dolgozni Christosszal.

Ez a kisiklás megbocsáthatatlan. Az egyetlen dolog, amire megesküdött, az volt: soha nem engedi, hogy újra megtörténjen, amit Adrien miatt átélt.

Abban a lélegzetelállító pillanatban, amikor először találkozott Christos Drakakisszal, feltette magának a kérdést, nem kellene-e azonnal sarkon fordulnia, nehogy megint bedőljön egy gátlástalan, vonzó csábítónak.

Szerencsére észhez tért, köszönhetően a legjobb barátnőjének, Sophie-nak, aki mindent megtudott Alexis potenciális új főnökéről. Rémes történetekkel traktálta arról, hogy jártak Christos korábbi asszisztensei.

Végül elvállalta a munkát, de kifejlesztette magában azt a képességet, hogy immunis legyen Christos látványával szemben.

Azért tette, mert muszáj volt. Mert még évek múltán sem fognak begyógyulni azok a sebek, amelyeket az Adriannel szerzett keserű élmények hagytak benne. Egyedül a büszkeségére számíthatott, és elhatározta, hogy soha többé nem követ el ilyen hibát. Ez adott neki erőt, hogy ellenálljon a kísértésnek.

És sikerült is. Legalábbis általában.

Voltak pillanatok, amikor Christos túl hosszan és túl mélyen nézett a szemébe, és ő attól félt, hogy a férfi mást lát benne, mint a tökéletes asszisztenst. Amikor aztán elfordította a tekintetét, a lánynak az volt az érzése, mintha épphogy megmenekült volna a katasztrófától. És tudta, hogy nem túloz.

A cégnél betöltött pozíciója miatt abban a kétes örömben volt része, hogy mindent megtudhatott Christos korábbi kalandjairól. Türelmesen hallgatta végig azoknak a nőknek a zokogással kísért siralmas történeteit, akik azt hitték, hogy meghódították az elkötelezettségtől szinte irtózó válóperes ügyvédet. Egészen addig a pillanatig reménykedtek, míg meg nem kapták a búcsúajándékot: egy nagy csokor virágot és valami drága ékszert.

A nők gyakran könyörögtek Alexisnek, hogy járjon közben értük Christosnál. Egyszer azonban betelt nála a pohár, amikor egy visszautasított volt szerető agresszívvá vált, és őt hibáztatta a férfi hallgatásáért. De ugyanilyen sokkoló volt az is, amikor Christos kivette a kezéből a telefont, és figyelmeztette a szerencsétlen nőt, hogy ha nem fejezi be Alexis zaklatását, az utolsó centjét is elpereli tőle.

Ezután a hívások abbamaradtak. De hogy Christosnak voltak-e még futó viszonyai, Alexis nem tudta. Ez sem tartozott rá, mint ahogy az ő magánélete sem tartozott a főnökére.

Mások talán sajnálták, amiért huszonhat évesen egyáltalán nem volt magánélete. Ő azonban úgy döntött, hogy többé nem bonyolódik semmilyen szerelmi ügybe.

A mélyen gyökerező szomorúság, hogy csecsemőként elhagyták, no meg az Adriannel való katasztrofális kapcsolata vezette erre a döntésre. Mint mindig, most is ürességet érzett magában, amikor arra a nőre gondolt, aki elhagyta a gyermekét: az anyjára.

Kérem, adják neki az Alexis nevet.

Hat szó, amely az egyetlen kapcsolatot jelentette az anyjával, aki elhagyta őt…

Alexisnek eszébe jutott, hogy már percek óta a semmibe bámul.

Gyorsan megnézte az e-mailjeit. Az utolsó Christostól származott.

Demitri egy perc múlva hív. Szeretném, ha ott lennél.

Felállt, besétált Christos irodájába, ahol már csörgött is a telefon.

Demitri Kyrios. Az ügyfél, aki elvesztette minden tulajdona felét az ármánykodó, hűtlen volt felesége miatt. De ami még ennél is rosszabb: elvesztette a fia kizárólagos felügyeleti jogát a nemrégiben felbukkant törvénytelen gyereke miatt.