A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Mark Greenside: I Am Finally, Finally French – My Accidental Life in Brittany

Copyright © Mark Greenside, 2025
All rights reserved

Hungarian edition © HVG Könyvek, 2026
Hungarian translation © Szűr-Szabó Katalin, 2026

Fordította Szűr-Szabó Katalin

ISBN 978-963-565-847‑3

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

A szüleimnek, Dorothy és Ernie Greenside-nak, Esthernek, Joe-nak, Rose‑nak és Sándornak, az ő szüleiknek, és Donna Umekinek, életem szerelmének, valamint a bretagne‑i Plobien és Franciaország összes lakosának ajánlom.

Nem találom a szavakat.

Megjegyzés az olvasónak

Plobien és Loscoat, a falvak, továbbá néhány ember neve kitalált. A történet minden más tekintetben igaz.

Tartalom

Előszó

I

Ami nem változott ‒ és ami igen • „Megjött!” • Agent Orange

II

Kopp, kopp • Ajándék neked • Szennyező vagyok • Méhek a kéményemben (már megint) • EDF, Electricité de France

III

Monsieur C. • La Martyre • Szerkesztés (majdnem) • Tanguy és Emilie esküvője • Loni, Bob és Én

IV

Visszatekintés • Szomszédok • A sèche-linge‑em halott, éljen a sèche-linge-em • Sebességváltás • L’Année Prochaine en Bretagne

Utószó

Utóirat

Utó-utóirat

Köszönet és hála

Előszó

Harminc éve egy barátnőmmel érkeztem Bretagne‑ba, de néhány együtt töltött hét után kiábrándultunk egymásból. Én viszont beleszerettem a helybe, a hangával borított dombokba, az Északi-tengeri fénybe, az óriási dagályokba, a fehér homokos tengerpartokba, a planetáriumokra emlékeztető éjszakai égboltba, és a kedves, kíváncsi, hálás szíveslátással megáldott emberekbe. Aztán mivel a szerelem megbolondít és őrültségekbe hajszol, a legijesztőbb és valószínűtlenebb dolgok egyikét műveltem. Én, aki nem beszélek franciául, nem szeretek repülni, nincs pénzem, és csak egy tizennyolc éves Volvóm van, valamint annyi ruhám, ami elfér a szekrényben, pénzt kértem kölcsön anyámtól, és anélkül, hogy személyesen megnéztem volna, pusztán a tulajdonosok szavában bízva megvásároltam egy 120 éves egykori tanyaházat Plobienben, a faluban, ahol a barátnőmmel házat béreltünk. Úgy éreztem, ez életem legfélelmetesebb és legijesztőbb cselekedete. De tévesen éreztem így.

A legfélelmetesebbnek a következő kérdés megválaszolása bizonyult: „Most, hogy itt vagyok, mihez kezdjek?” Hogyan tanuljam ki az élet minden csínját-bínját, és hogyan oldjam meg a napról napra adódó problémákat, ami a franciák többségének könnyedén megy, csakhogy nekem nem annyira? Így például mit tegyek, ha autóbalesetet szenvedek, és én vagyok a hibás, hogyan vegyem ki a pénzem a bankból, mivel lássak (vagy ne) vendégül egy franciát, ha vacsorára hívom, és ami a legfontosabb: melyik üzletben és melyik árusnál foghatom vagy nem foghatom meg a paradicsomot?

Mint kiderült, NEM ez volt életem legfélelmetesebb része. Hanem most következett el, amikor életemben először azt érzem, hogy közel a vég…

Negyvenöt éves voltam, amikor pénzt kértem anyámtól, és megvettem a plobieni házat. Akkoriban sok elvárással és félelemmel szembesültem: új tetőre, víztisztító aknára és kazánra volt szükség, féltem, hogy sosem leszek képes megtanulni franciául. Párizs tízórányi repülőútra volt, nem volt elég pénzem, barátom, semmit sem tudtam egy ház fenntartásáról, arról, hogyan kell az udvart, a fákat és a kertet gondozni. Nagy partikról és ünnepségekről ábrándoztam, meg hogy ott élek majd harminc, negyven vagy ötven évig, de sosem aggódtam, gondoltam rá vagy hittem azt, hogy egyszer harminc évvel idősebb leszek. Ez tényleg meghaladta a képzeletemet, ahogy az is, hogy egyszer, végül francia leszek.

Ugyanaz vagyok, aki akkor voltam, amikor megvettem a házat, csak éppen idősebb, őszebb, kopaszabb, soványabb és csendesebb lettem. Egészséges vagyok, aktív és nagyon józan életű, a legtöbb emberhez viszonyítva fizikailag kevésbé használódtam el (a mentális állapotomról most ne ejtsünk szót). Elég idős vagyok ahhoz, hogy tudjam, az élet kiszámíthatatlan (és túl sok embernek még vacak is), és hogy – eddig – szerencsével jártam. Nem tudom, meddig tart ez a szerencse. De ha igaz, amit a szakértők állítanak, hogy az új kihívások, melyek elé az élet állít, élesítik az agyat és meghosszabbítják az életünket (ha nem pusztulunk beléjük), akkor Én leszek a legokosabb öreg pasi Franciaországban, vagy a legöregebb okos pasi, a francia Matuzsálem. Majd meglátjuk, ahogy Én is meglátom majd.

I

Bretagne szemrevaló, és nincs messze Franciaországtól
Coluche

Ami nem változott ‒ és ami igen

Megérkezem a házhoz – ahogy mindig ‒, és arra számítok, minden olyan lesz, mint amikor Donnával elutaztunk, jóllehet tudom, hogy kilenc hónapig voltunk távol, és minden változik. Azt hihetnénk, mostanra már több eszem lett, de ez tévedés. Még a saját magam által bevezetett változások is meglepnek.

A házamon évek óta fehérek a zsalugáterek. Fehérek voltak akkor is, amikor megvettem a házat, és fehérek maradtak mindhárom alkalommal, amikor újrafestettem őket. Amennyire tudom, csakis és kizárólag fehérek voltak mindig – 150 évnyi fehérség ‒, ahogy Plobien és Bretagne legtöbb házán. Amikor tavaly Rick, a barátom, építési vállalkozóm és minden anyaggal mesterien bánó lakásfelújítóm azt mondta, ideje újrafesteni, egy percig sem tétováztam. Szeretem a fa tiszta, igazi, selymes fehérségét a gránit‑ és palafalak érdes fekete, barna, kék és szürke háttere előtt, és szeretem, ha a fehér klasszikus, sőt öreg, és ellenáll az új, provence‑i homokszín, tojáshéj és sárgabarack és barackrózsaszín nyomulásának. Így amikor Rick azt mondta, ideje újrafesteni, azt válaszoltam: „Maradjon minden úgy, ahogy van.” És ezzel tudatosan fenntartottam a fehér – jóllehet egy angol fehér – szín hagyományát, mert Rick, és előtte Martin (mindketten brit mesteremberek) azt mondták, hogy a francia festékek ócskák.

És ha nincs Donna, mindez így is történt volna. Az ő szemében azonban a festés új és másféle szín használatát jelenti, változást ‒ olyasmit, ami ellen Én a végletekig berzenkedem. Életem egyik nagy rejtélye, hogy a politikai nézeteim hogyan lehetnek liberálisak („változtassuk meg a világot!”), miközben a személyes világomban mindenhez konzervatívan állok hozzá („hagyjatok békén!)”. És valószínűleg ugyanezért hagytam el réges‑rég Sartre‑t, és fogadtam szívesen Camus‑t, és ezért is akarom fehéren tartani a zsalugátereimet.

Tudom, hogy Donna végül engedne, és elfogadná a fehéret, ha nagyon erőltetném. Nem ez a gond. A gond az, hogy rendszerint igaza van. Amikor a kaliforniai házat festettük – az ő házát, amit évekkel azelőtt vásárolt, hogy összeházasodtunk ‒, hajthatatlan voltam abban, hogy fehérek legyenek a falak. A ház az 1906‑os földrengés előtt épült, átalakított Anna királynő korabeli épület, sok ablakkal és három méter feletti belmagassággal. Én a lehető legtöbb fény kedvéért ragaszkodtam a fehér falakhoz: fehér falak, mennyezet, fehér szegélyek, ajtók. Mint a legtöbb hasonló kérdésben, Donna elvetette a javaslatomat. Színt akart, változást, déjà újat. Azt gondolhatnánk, mivel az ő házáról volt szó, Én engedtem. De nem így történt.

– A fehérrel nem lehet melléfogni – jelentettem ki, mivel a „nem melléfogni” nyilvánvalóan az életem fő motivációja és legkisebb közös nevezője lett.

– A lényeg, hogy jó legyen – válaszolta Donna, és itt mutatkozik meg ismét a köztünk lévő különbség: a félig tele és a félig üres, a zsidó és a buddhista, ez a régi sztori.

Néhány nappal később, mielőtt Plobienbe indultunk (mindkettőnk véleménye szerint az volt a legjobb időszak, amit együtt töltöttünk), beléptem a nappaliba, és színmintákat láttam a falon. Egyik sem volt fehér, egyik sem tetszett. Volt ott egy fakózöld takonyra hasonlító, továbbá egy sárgás narancs, (mint a dohánytól elsárgult fogak színe), egy drappos barna (akár a kórtermek fala), és sötétbarna kakiszín. Nekem csak a krém- vagy homok- vagy tojáshéjszín tetszett, melyek közel állnak a fehérhez, de egyik sem volt igazán fehér. Hangot adtam a véleményemnek, majd elutaztam Plobienbe, ahol nem sokkal a megérkezésem után megkaptam Donna képeit a házról. A falaknak szürkészöld, búza‑ és kukoricasárga színük lett, és csodásan néztek ki. És ez elgondolkodtatott, sőt még ma is elgondolkodtat. Így amikor egy hónappal később Donna megérkezett, és azt mondta: „Fessük zöldre a zsalugátereket” ‒ rá hallgattam, jóllehet korábban meghagytam Ricknek, hogy fesse fehérre őket.

Sharon véleményét is kikértem, aki festő, és ő azt válaszolta:

‒ Miért ne?

Megkérdeztem a férjét, az író és filmes Jeant, akinek mindenről van véleménye, és ő sem tiltakozott, ami esetében a legpozitívabb hozzáállás. Megkérdeztem Ricket, valamint Ellát, a feleségét, és mindenkit, akit csak ismerek, és mindenki azt válaszolta, hogy a zöld teljesen rendben van. Igen ám, de melyik zöld? Számtalan árnyalat megtalálható az interneten, és egy halvány sárgászöld ház is áll a rakparton. A fehérrel nyilvánvalóan nem lehet melléfogni, de a zölddel nagyon is.

A nyár hátralévő részében Donnával a környéket jártuk kocsival, és a zsalugáterek színét mértük fel (a többségük fehér volt), és lefényképeztük a különféle zöld árnyalatokat: az abszintot, articsókát, lime‑ot, zellert, mohát, olajzöldet, zöldalmát, pisztáciát, mentát. Végül kétkedve, émelyegve, és azzal a meggyőződéssel, hogy hibát követek el, és tönkreteszem a házat, a falut és a bretagne‑i hagyományokat, az erdőzöld mellett döntöttem, mert Donna azt mondta:

– Az lesz a legjobb. Jól illik a ház körül és mögött álló fákhoz.

– Megváltozott a terv – adtam tovább az információt Ricknek. – A zsalugáterek erdőzöld színűek lesznek. – És megmutattam egy ház fényképét, melynek erdőzöld zsalugáterei voltak, és pár nappal azelőtt, hogy Donnával visszaindultunk Kaliforniába, egy színmintát is átadtam.

A következő kilenc hónapban számtalan e-mailt küldtem Ricknek, születésnapokra, évfordulókra; továbbá ünnepi üdvözleteket, köszönőleveleket, jobbulást kívánó leveleket; „szia”, „hogy vagytok” és hasonlók. És mindegyik üzenetben megemlítettem az erdőzöld zsalugátereket, a végére pedig mindig odaírtam: „Szerintem nagyszerűen festenek majd. Alig várom, hogy lássam őket”. Most pedig huszonhárom óra utazás után az autómban ülök, az erdőzöld zsalugátereket nézem ‒ és megdöbbent, hogy nem fehérek.

Jól néznek ki így, sötétzölden, és tényleg illenek a ház körül és mögött álló fákhoz, de újak, és hozzájuk kell szoknom, legalábbis addig, míg Rick megint le nem festi őket, és vissza nem térhetek a fehérhez…

Kiszállok a kocsiból, mély levegőt veszek, beszívom a fű illatát. Monsieur Charles az érkezésemre nyírta le. Előbb érzem az illatát, mint hogy látnám. Az egyik fáról két gerle röppen fel, a magasba szállnak, aztán letelepednek a kéményre, és turbékolni kezdenek: vagy udvarolnak egymásnak, vagy a madárvilágot figyelmeztetik: „Megjött!” A palakővel kirakott kerti ösvényen a kőből emelt fészerhez sétálok, ahol Madame P. és a magam kerti szerszámai haldokolnak, Monsieur C. lélegeztetőgépre kapcsolt kazánja székel, majd továbbmenve körbejárom az udvart, hogy lássam, mi változott. A kőfal kicsit jobban omladozik, az almafán még több a száraz ág, Madame P. kertje valamivel kisebb, mint tavaly volt. A ház másik oldalán Rick átfestette fehérre a teraszt, Monsieur Charles megtámasztotta a düledező fakerítést, a babérfa – készülve arra, hogy levelei leveseket ízesítsenek – átható illatú, a birsalma egészséges, és nemsokára készíthetjük a confiture-t…

A bejárati ajtónál zörögve illesztem a kulcsot a zárba, és óvatosan elfordítom egyszer… könnyen. Aztán még egyszer, és a kulcs megakad. Évek óta ki akarom cserélni a zárat, de még nem kerítettem sort rá, mert a régi, megvetemedett és meggörbült ajtót is cserélni szeretném, ami gyakran elakad a százharminc éves burkolólapon. De nem cserélem le az ajtót, mert tetszik az 1920‑as évekbeli virágmintás rács a két tejüveg ablakbetét előtt, amiket ki lehetne nyitni, de nem nyílnak, mert előttem, Martin és Rick előtt valaki festékkel beragasztotta a csappantyúkat. A meglazításuk azzal fenyeget, hogy eltörik az üveg és megsérül a rács. Így a csappantyú zárva marad, az ablak szintén, az ajtó kicsit akad – főleg, ha esik ‒, és a zár folyamatosan bosszant.

Magam felé húzom az ajtót, és elfordítom a kulcsot. A zár enged, és látom, hogy Ella itt járt: az előszobában csillog a padló, és kiporszívózta az 1,8-szor 3 méteres vörös-fekete kilim szőnyeget, amit egy bőröndben hoztam át Franciaországba még akkor, amikor nem volt a repülőn súlykorlátozás, és szabad volt bármit behozni.

Kibújok a cipőmből, és bemegyek a konyhába. Egy liliomokkal és rózsákkal teli váza áll a citromillatú – érzem a szagát – bútorfénnyel kezelt vastag tölgyfadeszka asztalon, amit az előző tulajdonosok hagytak itt. A váza körül Ella ez évi számlái, egy üveg Muscadet és egy üdvözlőkártya Madame P.‑től (Bienvenue, Marc). Kinyitom a konyhaablakot és a zsalugátert, és a csillámló északi-tengeri fény, amibe az első napon beleszerettem, ahogy megérkeztem Bretagne‑ba, betölti a helyiséget, noha már este hét van.

A fényben csillog a tűzhely. Az új tűzhelyem. Így gondolok rá, bár több mint tízéves. Annak a helyére került, amit Jean húsz éve egy kukoricakonzervről kihasított bádogcsíkkal javított meg. A régi tűzhelytől frászt kaptam, mert valahányszor bekapcsoltam, azt hittem, felrobban. Az új tűzhelytől is félek, mert elektronikus vezérlésű, és attól tartok, hogy véletlenül Én vagy valaki más, aki kulináris kalandot keres, elfordítja a kis gombot a központi kapcsolótáblán, és megváltoztatja az előre beprogramozott beállítást, és soha többé nem tudom a tűzhelyemet használni. Egyszer megkérdeztem Sharont, hogyan kell működtetni. Ránézett, elolvasta a használati utasítást, amit az angolt kivéve az összes európai nyelven feltüntettek, még egyszer ránézett, és azt mondta:

– Ne nyúlj hozzá.

Ezt a tanácsot Én azóta is hűségesen betartom.

Bedugom a hűtő dugóját az aljzatba. Új a hűtő, mert a régit, amit a házzal adtak, amikor megvettem, ellopták. Ellopták!

– Ugyan ki tenne ilyesmit a falumban? – kérdeztem.

– A romák – válaszolták. Ez az univerzális válasz mindenre, amikor valami balul sül el. Az Államokban, baráti körben azt mondanák, hogy a republikánusok. Mások azt válaszolnák, hogy a liberálisok, emigránsok, demokraták, mexikóiak, iszlamisták, muzulmánok, arabok, zsidók, afroamerikaiak. AZOK. Mindenkinek van egy rövid válasza. Itt, Bretagne‑ban ez a válasz így hangzik: a romák.

Akkoriban Plobienben július harmadik hétvégéjén volt egy évenkénti ünnep, a Fête Nautique, a folyóparton rendezett piknik tűzijátékkal, attrakciókkal és vidámparkkal. A vidámparkot a romák üzemeltették. Nyaranta két héten át, a Mercedes lakókocsijaikkal és autóikkal, gyerekekkel, kutyákkal és csirkékkel kempingeztek az út túloldalán a parkban. Egy héttel a fête előtt érkeztek, és egy héttel a vége utánig maradtak.

A tábor már a múlté, ahogy a fête is, a falu költségcsökkentési stratégiái eredményeként. A romák sincsenek már itt, de egy héttel azelőtt, hogy a hűtőt ellopták, még itt voltak, ezért őket okolták.

Körülnézek a konyhában, az antik tölgyfa ajtókon, melyek az egykor főzésre használt kandallót takarják, és most egy Martin építette szekrény rejti el a mosogatógépet, a mikrohullámú sütőt és a tűzhelyhez szükséges gázpalackot, a faragott antik aranytölgy tálalószekrényt, amit itt-tartózkodásom első évében anyámmal vettem, a konyhaszekrényeken, amiket Rick a mosogató és a hűtő fölé épített, a csapon, amit már háromszor cseréltünk (egyszer Martin cserélte ki egy francia csapra, aztán Jean egy németre, végül Rick egy olaszra), a kézzel festett HB-Henriot Quimper-ware kerámiaórán, amit Donna vett és ajándékozott nekem az első évben, amikor itt járt, az ötvenedik születésnapomra…

Bejárom a házat, kinyitom az ablakokat és kitárom a zsalugátereket, hagyom, hogy beáradjon a varázslatos fény, végignézem a székeket, íróasztalokat, lámpákat, ágyakat, antik szekrényeket, vécéket, zuhanyozókat, a befejezett padlást, a lepedőket, törölközőket, plakátokat, padlókat, könyvszekrényeket, könyveket, és emlékszem, hogy ki, mit, mikor, hol és miért… Mindennek megvan a maga története, és minden történetnek vannak buktatói, amiket le kell győzni – vagy nem –, és van kezdetük, közepük és végük…

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795‑ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Felelős kiadó Szauer Tamás
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara

Felelős szerkesztő Hungler Tímea
Szerkesztő Darida Benedek
Borítóterv Tillai Tamás
Korrektor Takács Zsolt

Elektronikus könyv Paulik László

www.hvgkonyvek.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif, – SIL OFL