© O. W. Toad Limited 1985

Hungarian translation © Mohácsi Enikő, 2006, 2017, 2025

A mű eredeti címe

The Handmaid’s Tale

Borítókép © Metro-Goldwyn-Mayer Media Licensing

Fordította Mohácsi Enikő

Kiadja a Jelenkor Kiadó

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Szerkesztette Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Horváth Annamária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

Borítóterv © Noma Bar

Szerzőfotó © Liam Sharp

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes

ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban

www.booklove.hu

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-561-0

BEVEZETÉS

1984 tavaszán kezdtem el írni a regényt, ami eleinte még nem viselte A Szolgálólány meséje címet. Kézzel írtam, általában sárga jegyzettömbökbe, majd legépeltem a szinte olvashatatlan macskakaparást egy nagy, bérelt, német billentyűzetes, mechanikus írógépen.

A billentyűzet azért volt német, mert Nyugat-Berlinben éltem, amelyet akkor a berlini fal vett körül: a Szovjetunió szilárdan állt, és még öt évig nem is hullott szét. A keletnémet légierő minden vasárnap hangrobbanásokkal juttatta eszünkbe, hogy milyen közel van. Számos, a vasfüggönyön túlra – Csehszlovákiába, Kelet-Németországba – tett látogatásom alkalmával megtapasztalhattam az óvatosságot, az érzést, hogy figyelik az embert, a csendeket, a témaváltásokat, az információcsere burkolt módjait, s ez mind hatással volt arra, amit írtam. Amiként az immár másra használt épületek is. Ez régen ezé meg ezé volt… de aztán eltűnt. Hány ilyen történetet hallottam.

1939-ben születtem, a második világháború alatt eszméltem, ezért tudtam, hogy a kialakult rend egyik napról a másikra eltűnhet. A változás olyan hirtelen érkezik, mint a villámcsapás. Itt ez nem történhet meg – ez nem volt kérdés: adott körülmények között bármi bárhol megtörténhet.

1984-re már vagy két éve kerülgettem a regényt. Kockázatos kalandnak tűnt. Rengeteg science fictiont, speculative fictiont, utópiát és disztópiát olvastam középiskolás korom, az 50-es évek óta, de sosem írtam ilyesmit. Egyáltalán alkalmas voltam a feladatra? A műfaj tele van csapdákkal, például könnyen fordul prédikációba, allegóriába, könnyen elvesztheti hihetőségét. Ha már képzeletbeli kertet alkottam, hát igazi varangyosbékákat akartam bele. Az egyik szabály, amit követtem, az volt, hogy semmilyen eseményt nem teszek a könyvbe, ami ne történt volna már meg – James Joyce szavaival élve – a történelem „lidércnyomásában”, ahogy semmilyen technológiát sem, ami nem elérhető. Semmi képzeletbeli bigyó, törvény vagy rémtett. Isten a részletekben lakozik, mondta valaki. Az ördög is.

Akkor, 1984-ben a fő tétel még nekem is meglehetősen borzasztónak tűnt. Képes lennék meggyőzni az olvasókat, hogy az Amerikai Egyesült Államokban egy puccs a valaha liberális demokráciát földhözragadt teokratikus diktatúrává alakította át? A könyvben már nem létezik az alkotmány és a kongresszus; a Gileádi Köztársaság gyökerei a tizenhetedik századi puritanizmusba nyúlnak vissza, amely mindig is ott rejlett a modern kori Amerika mélyén, amelyről azt hittük, ismerjük.

A könyv konkrét helyszíne a massachusettsi Cambridge a Harvard Egyetemmel, amely most vezető liberális oktatási intézmény, de egykor puritán papneveldeként működött. A gileádi titkosszolgálat a Widener Könyvtárban található, ahol sok-sok órát töltöttem a könyvtornyok között New England-i felmenőimet és a salemi boszorkánypereket kutatva. Vajon lesz-e, akit sért, hogy a Harvard falán közszemlére teszik a kivégzettek hulláit? (Volt.)

A regényben csökken a népesség a toxikus környezet miatt, és az életképes utódok nemzése kivételes képesség. (A mai, valós világban egyes kínai tanulmányokból a kínai férfiak termékenységének komoly visszaesése derül ki.) A totalitárius rendszerekben – vagy bármilyen szigorúan hierarchikus társadalomban – az uralkodó osztály monopolizálja az értékes dolgokat, ezért a rezsim elitje úgy intézi, hogy a termékeny nőket Szolgálólányként kiutalják nekik. A történet bibliai előzménye Jákob és két felesége, Rákhel és Lea, s két szolgálójuk. Egy férfi, négy nő, tizenkét fiú – de a szolgálók nem tarthattak igényt a fiaikra. Azok a feleségekhez tartoztak.

Így bomlik ki a történet.

Amikor elkezdtem írni A Szolgálólány meséjét, először Fredé, a főszereplő neve volt a címe. A név egy férfi keresztnevéből és egy birtokos jelből áll, amilyen a francia „de” vagy a német „von” vagy mint a „-son” toldalék az angolban, például olyan neveknél, mint a Williamson. A névben (angolul: Offred) egy másik lehetőség is rejlik: „offered” (felajánlott), amely a vallási felajánlást vagy egy áldozat felajánlását jelöli.

Miért nem tudjuk meg soha a központi figura igazi nevét? Ezt gyakran kérdezik. Azért, válaszolom, mert a történelem során annyi embernek változott meg vagy tűnt el a neve. Néhányan úgy vélik, Fredé igazi neve June, mivel a nevek közül, amelyeket a Szolgálólányok a hálóteremben elsuttognak, egyedül a June nem tűnik fel újra. Ez eredetileg nem jutott eszembe, de passzol, úgyhogy az olvasók nyugodtan gondolhatják így, ha akarják.

Az írás során a regény címe A Szolgálólány meséje lett, részben Chaucer Canterbury mesék című művének tiszteletére, de részben a tündér- és népmesékre való utalásként is: a főszereplő által elmesélt történet – a későbbi, távoli hallgatóság számára – a hihetetlen, a fantasztikus birodalmába tartozik, mint azoknak a történetei, akik világrengető eseményeket éltek át.

Az évek során A Szolgálólány meséje számos formát öltött. Negyvennél is több nyelvre fordították le. 1989-ben filmet készítettek belőle. Volt opera és balett is. Képregényként is megjelent. És 2017-ben bemutatták a regényből készült filmsorozatot.

E sorozatban feltűnök egy pillanatra. Abban a jelenetben, amikor a nemrég besorozott Szolgálólányok agyát átmossák egyfajta vörösgárdista átnevelő intézményben, a Vörös Központban. Meg kell tanulniuk feladni korábbi identitásukat, azt, hol a helyük, és mik a kötelességeik, meg kell érteniük, hogy nincsenek igazi jogaik, de ha alkalmazkodnak, bizonyos mértékig védve lesznek, és olyan kevésre kell tartaniuk magukat, hogy végül elfogadják a nekik szánt sorsot, és ne lázadjanak fel vagy szökjenek el.

A Szolgálólányok körben ülnek, a sokkolókkal felszerelt Nénik pedig kényszerítik őket, hogy csatlakozzanak ahhoz, amit most (de 1984-ben még nem) slut-shamingnek hívnak: Janine-nek el kell mesélnie, hogy esett tinédzserkorában csoportos erőszak áldozatául. Az ő hibája, őmiatta történt – ezt kántálja a többi Szolgálólány.

Hiába volt ez „csak egy tévésorozat”, melynek a kávészünetében viháncoltak a színésznők, és én magam is „csak színészkedtem”, szörnyen felzaklatott ez a jelenet. Nagyon is hasonlított a történelemre. Igen, a nők összefognak más nők ellen. Igen, megvádolják őket azért, hogy ők megússzák: ez nagyon is jól látható a social media korában, ami teret nyit a tömeges megmozdulásoknak. Igen, szívesen kerekednek felül más nőkön, még olyan rendszerekben is – sőt, ott talán különösképpen –, ahol a nők egészének kevés hatalom jut: minden hatalom relatív, és nehéz időkben bármennyi is több mint a semmi. Az uralkodó Nénik némelyike igazi hívő, hisznek benne, hogy a Szolgálólányok javát szolgálják: legalább nem küldték el őket mérgező hulladékot takarítani, legalább ebben a szép új világban nem erőszakolják meg őket, úgy nem, idegenek nem. Egyes Nénik szadisták. Mások opportunisták. És ügyesen teszik magukévá a 1984-es feminizmus pár célját – például a pornóellenes kampányt vagy a nagyobb szexuális biztonság ideáját ‒, és fordítják a maguk hasznára. Mondom: ez a való élet.

Ez három kérdéshez vezet, amit gyakran feltesznek nekem.

Először is: „feminista regény-e” A Szolgálólány meséje? Ha ezen ideologikus traktátust értünk, melyben minden nő angyal és/vagy annyira viktimizálva van, hogy képtelen morális döntéseket hozni, akkor nem. Ha viszont olyan regényt, amelyben a nők emberi lények – a személyiség és a viselkedés minden változatosságával, amit ez jelent ‒, érdekesek és fontosak, s ami velük történik, az kulcsfontosságú a téma, a struktúra és a könyv cselekménye szempontjából, akkor igen. Ebben az értelemben sok könyv „feminista”. Miért érdekesek és fontosak? Mert a nők érdekesek és fontosak a való életben. Nem a természet utólagos gondolatai, nem másodrangú szereplők az emberiség sorsában, és mindig minden társadalom tudta ezt. Termékeny nők nélkül az emberek kihalnak. Ezért volt sokáig a csoportos erőszak és a nők, lányok és gyerekek meggyilkolása a népirtásoknak vagy egy népesség leigázásának és kizsákmányolásának a velejárója. Öld meg a csecsemőiket, és helyettesítsd őket a tieiddel, mint a macskák; kényszerítsd a nőket, hogy szüljenek gyermekeket, akiknek a felnevelését nem engedhetik meg maguknak, vagy akiket elveszel tőlük saját céljaidra, lopd el a gyermekeket – ez széles körben elterjedt, ősöreg motívum. A bolygón minden egyes elnyomó rezsimnek az az alappillére, hogy ki uralja a nőket és a gyermekeket. Napóleon „ágyútöltelékei”, a rabszolgaság és a mindig más alakot öltő emberkereskedelem – mind ide tartoznak. Azoktól, akik a kikényszerített gyermekszülés mellett vannak, azt kellene megkérdezni: cui bono? Kinek van haszna belőle? Néha ennek, néha annak. Valakinek mindig.

A második kérdés, ami gyakran előkerül: vallásellenes-e A Szolgálólány meséje? Ez megint csak attól függ, mit értünk ezen. Igaz, hogy egy csoport autoriter férfi megszerezi a hatalmat, és megkísérlik a patriarchátus szélsőséges változatának visszaállítását, ahol a nőknek (mint a tizenkilencedik századi amerikai rabszolgáknak) tilos olvasniuk. Ráadásul ‒ néhány bibliai nőtől eltérően ‒ nem birtokolhatnak pénzt, nem dolgozhatnak a háztartáson kívül. A rezsim bibliai szimbólumokat használ, ahogy kétségkívül az Amerikát uraló minden autoriter rendszer tenné: ezek nem akarnának kommunisták vagy muszlimok lenni.

Az egyszerű ruházat, amit a gileádi nők viselnek, a nyugati vallásos ikonográfiából ered – a Feleségek a tisztaság kékjét viselik, mint Szűz Mária, a Szolgálólányok vörösben járnak, mint amilyen a szüléssel járó vér, de ez Mária Magdolna színe is. És a vöröset könnyebb észrevenni, ha valaki netalán elszökik. Az alacsonyabb rangú férfiak feleségét Gazdaasszonynak nevezik, ők csíkosat hordanak. Be kell vallanom, hogy az arcot rejtő főkötők nem csupán a viktoriánus kor viseletéből és az apácaruhából erednek, de az 1940-es évekbeli Old Dutch Cleanser súrolószer csomagolásáról is. Ezen egy nő volt, aki elrejtette az arcát, ami gyerekként rémülettel töltött el. Sok totalitárius rendszer használta az öltözködést, mind a tiltott, mind a kötelező viseletet az emberek azonosítására és uralására – gondoljunk csak a sárga csillagra vagy a római bíborra ‒, és sok gyakorolta hatalmát vallásos homlokzat mögül. Így sokkal könnyebb eretnekeket gyártani.

A könyvben a domináns „vallás” hitelvi kontrollt akar szerezni, és elpusztítja a számunkra ismerős vallási megnevezéseket. Csakúgy, ahogy a bolsevikok elpusztították a mensevikeket, hogy felszámolják a politikai versenyt, ahogy a vörösgárdista csoportok mindhalálig harcoltak egymás ellen, a katolikusokat és a baptistákat célba veszik és megsemmisítik. A kvékerek földalatti mozgalom lettek, és menekülő útvonalat tartanak fenn Kanada felé, mert azt gyanítom, így tennének. Fredének saját változata van a Miatyánkból, és nem hajlandó elhinni, hogy ezt a rezsimet egy igazságos és irgalmas Isten küldte. A mai, valós világban néhány vallásos csoport mozgalmat indított sebezhető csoportok, köztük a nők védelmére.

A könyv tehát nem vallásellenes. Az ellen van, hogy a vallást zsarnokság leplezésére használják, ami teljesen más dolog.

Jóslat-e A Szolgálólány meséje? Ez a harmadik dolog, amit megkérdeznek – egyre gyakrabban, ahogy bizonyos társadalmi erők hatalmat szereznek Amerikában, és egyre közelebb kerülnek ahhoz, hogy alkotmányos úton elérjék kitűzött céljaikat, amelyeket már akkor, 1984-ben is el akartak érni, amikor írtam ezt a regényt. Nem, nem jóslat, mert a jövőt nem igazán lehet megjósolni: túl sok a változó és az előre nem látható lehetőség. Mondjuk, hogy ellenjóslat: ha ez a jövő részletesen leírható, akkor talán nem fog bekövetkezni. Ugyanakkor nem támaszkodhatunk ilyesfajta vágyvezérelt gondolkodásra.

Sok különböző szál szövődik egybe A Szolgálólány meséjében: csoportos kivégzések, fogyasztást korlátozó törvények, könyvégetések, az SS Lebensborn programja és az argentin tábornokok gyermekrablásai, a rabszolgaság története, az amerikai poligámia története… hosszú a lista.

Egy irodalmi formát még nem említettem: a szemtanú irodalmát. Fredé rögzíti a történetét úgy, ahogy tudja; aztán elrejti, bízva benne, hogy később felfedezi valaki,  akinek szabadságában áll megérteni és megosztani. akinek meg tudja érteni és osztani. Ez a remény gesztusa: minden leírt történet feltételez egy jövőbeli olvasót. Robinson Crusoe naplót vezet. Samuel Pepys is ezt tette, amikor megörökítette a nagy londoni tűzvészt. Sokan tettek így, akik a pestisjárványok idején éltek, bár feljegyzéseik sokszor hirtelen megszakadnak. Így tett Roméo Dallaire, aki lejegyezte a ruandai népirtást és a világ közönyét vele szemben. Így tett Anne Frank, a padlásszobájában rejtőzve.

Fredé beszámolójának két olvasóközönsége van: a regény végén szereplő majdani tudományos konferencia résztvevői és a könyv mindenkori olvasója. Ez az „igazi” olvasó, a Nyájas Olvasó, akinek minden író ír. És sok Nyájas Olvasó lesz maga is író egyszer. Minden író így kezdte: olvasással. Meghallottuk, amikor megszólított bennünket egy könyv.

A legutóbbi amerikai választások után megszaporodtak a félelmek és az aggodalmak. Alapvető polgári szabadságjogokat látunk veszélyben forogni a nők számos jogával együtt, amelyeket az elmúlt évtizedek, sőt évszázadok során vívtak ki. E megosztó légkörben, melyben úgy tűnik, sok csoporttal szemben megnő a gyűlölet, és sok csoport kifejezésre juttatja a demokratikus intézményekkel szembeni megvetését, biztos, hogy valahol valakik – azt hiszem, sokan – leírják, mi történik, miközben átélik a dolgokat. Vagy eszükbe vésik, és később rögzítik, ha tudják.

Vajon elfojtják és elrejtik-e az üzeneteiket? És megtalálják-e őket századokkal később egy vén házban, a fal mögött?

Reméljük, hogy erre nem kerül sor. Bízom benne, hogy nem.

Nádor Zsófia fordítása

Mary Websternek és Perry Millernek

És látá Rákhel, hogy ő nem szűle Jákóbnak, irigykedni kezde Rákhel az ő nénjére, és monda Jákóbnak: Adj nékem gyermekeket, mert ha nem, meghalok.

Felgerjede azért Jákob haragja Rákhel ellen, és monda: Avagy Isten vagyok-é én, ki megtagadta tőled a méhnek gyümölcsét.

És monda ez: Ímhol az én szolgálóm Bilha, menj be hozzá, hogy szűljön az én térdeimen, és én is megépüljek ő általa.

TER 30,1‒3.

Ami viszont engem illet, miután beláttam, hogy a hiú ábrándokkal éveket vesztegettem el, és teljesen veszni látszott a remény, igen, ekkor találtam rá erre a javaslatra...

JONATHAN SWIFT: Szerény javaslat

A sivatagban nincs tábla, mely óva intene, hogy ne egyél köveket!

SZUFI KÖZMONDÁS

I.

ÉJSZAKA

ELSŐ FEJEZET

Az egykori tornacsarnokban aludtunk. Lakkozott parkettáján festett csíkok és körök jelezték, hogy ott valamikor mérkőzéseket játszottak; a kosárlabdapalánk gyűrűje megvolt még, ám a hálónak nyoma veszett. A teremben erkély futott körbe a nézők számára, s mintha homályosan, emlékképszerűen éreztem volna a csípős verejtékszagot, elvegyülve finom rágógumi- és parfümillattal, amely a – csak képekről ismert – harangszoknyás, később miniszoknyás, majd nadrágos, egy fülbevalós, zöld melíros, tüsihajú lányok felől áradt. Az épületben bálokat is tartottak; ott kísértettek a mindenféle stílusú melódiák, egy fájdalmas-bús dallam, a lüktető dobok, selyemvirágfüzérek, papírfigurák emléke, és egy forgó tükörgömbé, mely fénypelyhekkel szórta be a táncolókat.

Megfakult érzékiség és magány lengte be a termet, s valami megfoghatatlan, megnevezhetetlen várakozás. Emlékszem, hogy sóvárogtunk valami után, aminek a bekövetkeztét mindig vártuk, de már sosem lehetett ugyanaz – mint a kapkodó ölelések a hátsó ülésen a parkolóház félreeső zugában vagy a tévészobában, lehalkított készülék mellett, miközben csak a képernyő vibrált a hullámzó testek fölött.

A jövő után sóvárogtunk. Vajon honnan tanultuk ezt a telhetetlenséget? Benne volt a levegőben, még most is, mint egy elkésett gondolat, miközben megpróbáltunk elaludni a sorokba rendezett priccseken – kellő távolságra egymástól, nehogy beszélgetni tudjunk. Flanellepedőnk volt, akár a gyerekeknek, és régi kincstári pokrócunk az amerikai hadsereg pecsétjével. Szépen összehajtogatott ruháinkat az ágy végében álló székekre raktuk. A lámpákat csak lecsavarták, le nem oltották. Sara és Elizabeth néni cirkált közöttünk; az elektromos sokkoló szíjon lógott a bőrövükről.

Lőfegyverük nem volt, azt még rájuk sem bíztak. Fegyvert az őrök viselhettek, akiket az Angyalok közül válogattak. Ők csak akkor léphettek az épületbe, ha hívták őket, minket pedig kizárólag sétára engedtek ki, naponta kétszer, kettesével a futballpálya körül, amelyet most szögesdrót kerítés vett körbe. Az Angyalok azon kívül álltak, nekünk háttal. Rettegtünk tőlük, de valami mást is jelentettek. Bárcsak hátranéznének! Bárcsak beszélhetnénk velük! Talán csereüzletet köthetnénk, gondoltuk, valami alkut, egyezséget. A testünket bármikor bevethetjük. Ilyen ötleteket dédelgettünk.

Megtanultunk szinte hangtalanul suttogni. Amikor a Nénik nem figyeltek oda, kinyújtott karral megérintettük egymás kezét a félhomályban. Szájról olvastunk, félrefordított fejünket a matracra szorítva lestük egymás ajkainak mozgását, így tudtuk meg egymás nevét, ágyról ágyra:

Alma. Janine. Dolores. Moira. June.