A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

The Life Cycle Of The Common Octopus

by VIKING an imprint of Penguin Random House LLC, 2025

Első kiadás

Fordította Todero Anna

Copyright © 2025 Emma Knight

Translation by arrangement with Transatlantic Literary Agency Inc.

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Todero Anna, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóillusztráció:

Gabriella’s Table © Catherine DeQuattro Nolin, cover artist

Szerzőfotó © Caitlin Cronenberg

Felelős kiadó Kiss Béla

Szerkesztette Orosz Ildikó

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-668-2

Nagymamámnak, Shirley Margaret Daynardnak

(korábbi nevén Flood, születési nevén Gardiner)

Amikor a szörnyek szempontjából tekintettünk a világra, értelmet nyert minden, amit tettek. Az volt a dolog nyitja, hogy meg kellett tanulnunk szörny módjára gondolkodni.

Sy Montgomery: The Soul of an Octopus

Most

Tudom, hogy vannak kivételek – a terhes hím csikóhalak a maguk költőtáskájával, meg hasonlók –, de többnyire a nők hordozzák a jövőt. Ez akár halálos feladat is lehet. A természet bizonyos szegleteiben az utódok abból merítenek erőt, hogy élve falják fel az anyjukat. Emberi körökben rossz szemmel nézik az ilyen extrém viselkedést. Ritkán fordul elő, hogy a gyerekek megeszik az anyjukat a kisbuszban, mert megfeledkezett a sós kekszről. Gyakoribb, hogy az anya önmagát emészti fel.

Amikor a puha hasadra pillantok, nem szívesen gondolok arra, hogy egyszer majd nővé cseperedsz. Lefektetlek a fehér ágytakaróra, hogy megtörölgesselek a fürdetés után. Ujjam az állad alá csúsztatom, hogy mosolyra késztesselek. Bizalmat sugárzó tekintettel követsz, a szemed sötét, akár az Északi-tenger, mintha már előre megbocsátanád a sok csalódást, amit okozok majd neked.

Sima vagy és rózsaszín, és úgy teszek, mintha egyek volnánk. De közben pontosan tudom, hogy nem igaz. Én újra egyedül vagyok a testemben, és te is egyedül vagy a magadéban.

Beteszlek a kiságyadba. Gagyogsz valamit, az oldaladra fordulsz, megsimogatod a plüsspolipot, amit ő küldött nekünk, és elindulsz valahová, ahová nem tudlak követni. Figyelem, ahogy ott fekszel, tejtől és álmosságtól elnehezülve, és arra gondolok: A múltat is magunkban hordozzuk.

Harmincegy éves vagyok. Erről a pontról sokkal tisztábban látom anyámat, mint korábban bármikor. A nagyanyáimat nem látom, de érzem őket. A választási lehetőségeket, amelyek nem adattak meg nekik. Meleg, megcsonkított szívüket. Ügyes ujjaikat, amelyek végre megpihenhettek.

Mindannyiunkban van egy tintafekete mélység, ahol a lesüllyedt testek és levedlett bőrök az új életet táplálják. Villanások törnek fel a mélyből, hívatlanul. Most, miközben az álmodat vigyázom, az elszakadás kora tör a felszínre. Az érettség kora, legalábbis akkor így gondoltuk. Tény, hogy gyengék voltunk és sebezhetőek, szükségünk volt minden fortélyra, amit az ösztön és az evolúció a rendelkezésünkre bocsátott.

Az éjszakák belefolynak az összekapcsolódó nappalokba, én pedig visszatérek abba az évbe. Felidézem, kik voltunk, és kinek hittük magunkat. Forgatom az agyamban, keresem, mit hagyjak lemerülni, és mit őrizzek meg a jövő számára, amelyet nehezen tudok elképzelni, mert az már a tiéd.

Pollock Kollégium

Edinburgh-i Egyetem

2006. szeptember 13.

Tisztelt Lord Lennox!

Annyira szerettem volna felvenni a kapcsolatot Önnel, hogy ez a vágyam még Kanadából hozott engedelmességemet is legyőzte, és a kiadójában dolgozó recepciósok észszerű tanácsa ellenére az irodalmi ügynökén keresztül írok Önnek. Biztosítani szeretném arról, hogy ez nem egy őrült rajongó levele.

Úgy tudom, Ön együtt járt iskolába az apámmal, Edward (Ted) Wintersszel. Bizonyára Ön is tudja, hogy apám nem éppen a legfesztelenebb társalgó, de az évek során összegyűjtöttem vele kapcsolatban néhány tényt, amelyek mind Önhöz vezetnek.

Nemrég Edinburgh-ba költöztem, hogy megkezdjem egyetemi tanulmányaimat, és arra gondoltam, talán valahogyan találkozhatnék Önnel. Bárhová szívesen elutazom; ez az ügy rendkívüli fontosságú a fejlődésem szempontjából.

Elnézést kérek azért, hogy így rátörtem Önre, köszönettel:

Penelope Elliot Winters

Ui. Bár őrült nem vagyok, de rajongó igen – és lenyűgözőnek találom, hogy Paquin három ital után is képes megoldani egy gyilkossági ügyet!

Talmórach

Szeptember 23.

Kedves Penelope!

Örömmel fogadtam a levelét, jó, hogy megtalálta a rést az őrök között. Szeretettel emlékszem az édesapjára. Remélem, jól van. Jöjjön el ide, keletre. Szívesen megmutatnám a mearnsi tájat és a romokat, bár talán nem mindet egyszerre. Mit szólna jövő szombathoz? A vonat elhozza egészen Stonehavenig. Írja meg, mikor érkezik, és elküldünk Önért egy tisztességes férfit, akinek tisztességes bajusza van, és Hector a neve (mármint a férfinak).

Üdvözlettel:

Elliot Lennox

Ui. Az első kettő soha nem számít.

Ősz

1

Ha megkérdeznénk egy csapat diákot, amikor kócos hajjal, hunyorogva kilépnek a szobájukból a Pollock Kollégiumban, néhányan megmagyarázhatatlan módon lószagot, mások – jóval megmagyarázhatóbb módon – égettsajt-szagot árasztva, megtudnánk, hogy a többség szerint a John McIntyre Központban, vagyis a JMC-ben kínált reggeli nem tartozik a legkívánatosabb étkezések közé. Pen azonban, aki reggel mindig farkaséhes volt, alig várta, hogy hozzájusson.

Kedd volt, a félév harmadik keddje. Pen nyolc előtt öt perccel érkezett a kampusz közepén található zöld-barna épület elé. Hideg, nyirkos levegő furakodott be az esőkabátja gallérja alá. Előzőleg Pen beugrott a kisboltba egy újságért. Az utolsó pillanatban, bár a szíve heves dobogással jelezte helytelenítését, egy doboz cigarettát és gyufát is kért. A pult mögött álló férfi rá se pillantott. Pen már ismét az árkádok alatt járt, összehajtogatta az újságot, hogy a szeles időben el tudja olvasni a főcímeket, és a nemrég kapott levélre gondolt, amikor befutott két barátnője, Jo és a nyomában Alice.

Mindketten kitűntek a tömegből. Jo Scarlett Moore azért, mert majd kicsattant az egészségtől, és koszorúba tűzött, halványszőke hajfonatával úgy festett, mint akinek semmi köze ezzel a netes pornóval és összeszemetelt óceánokkal súlyosbított évszázadhoz. Alice Diamond pedig azért, mert Alice mindenhonnan kitűnt.

– Jó reggelt, Büdi – mondta Jo, és Pen arcához érintette az ajkát.

Alice, aki még nem szabadult meg otthoni reflexeitől, előrehajolt, és átölelte Pent. A három lány együtt ment reggelizni, így szokták, amióta Jo „felfedezte” Alice-t (vagy fordítva történt?) az Opal Lounge táncparkettjén azon az ötnapos, lagymatag bátorságpróbán, amit a Gólyák hetének hívtak.

Pen és Alice ekkor már több mint tíz éve megbízhatóan jelen voltak egymás életében. A gimnáziumi évek alatt azzal töltötték a délutánjaikat, hogy végignyúltak Pen fehér szőnyegén, lábukat a falnak támasztották, mivel Alice szerint ez a póz kedvez a mély gondolatoknak, meztelen lábfejük hozzáért a Pen faliújságjára tűzött polaroidképekhez és használt koncertjegyekhez, és várták, hogy elkezdődjön az élet.

Bár a körülményeik sok tekintetben hasonlítottak – mindketten elegáns, fákkal szegélyezett torontói utcákban nevelkedtek, szerető szülőkkel, akik jól titkolták a boldogtalanságukat –, eléggé különböztek egymástól ahhoz, hogy elbűvölőnek találják egymást. Alice idejekorán magas, feltűnő nővé fejlődött, aki mind színeit, mind túlélőösztöneit illetően oroszlánra emlékeztetett, a későn érő Pen viszont többnyire a legkisebb és a legfürgébb volt az osztályban, és sötétben világító szemével, ideges mozdulataival leginkább fekete házimacskára hasonlított.

Mindketten elsősorban könyvekből sajátították el azt, amiről a szüleik jobbnak látták nem beszélni, de míg Alice mindent behabzsolt, amiben vagy egy becsvágyó hős kereste kitartóan az útját, vagy a szex technikai leírásait találta meg – ezeket aláhúzta, későbbi felhasználásra –, addig Pen a tizennegyedik születésnapja táján elkezdte átrágni magát az anyja bibliapapíros, sűrű betűkkel nyomtatott tizenkilencedik századi regénygyűjteményén. Abban az életkorban a művek igazságából legfeljebb annyi jutott el hozzá, mint amikor a szomszédok grilleznek, és a kerítésen keresztül megcsapja az orrunkat a sülő hús szaga. Behúzódott a szobájába, végigjáratta a tekintetét a mondatok felszínén, és próbálta meggyőzni magát, hogy a mindent felforgató, örök szerelem, amelyről oly gyakran írnak, valahol a való világban is fellelhető.

Pen csak később tudta meg, hogy kedvenc regényei közül sokat olyan nők írtak, akik valami okból kimaradtak a házasélet örömeiből. Ekkor az elhaló reményhez társuló megkönnyebbüléssel arra jutott, hogy ezek a történetek kizárólag a fantázia szüleményei, és egyedül a való életben tapasztalható házastársi diszharmónia tekinthető ténynek.

Pen számára nagy jelentőséggel bírtak a tények. Már gyerekként is bizalmatlanul fogadta mind az apai Winters-ág Pascal-féle protestantizmusát, mind azt a maradék katolicizmust, amely tömjénillatként tapadt rá az anyjára. Vallás híján a tényekben talált megnyugvást.

Alice volt az egyetlen ember, akivel Pen szabadon megoszthatta elméleteit és felfedezéseit, anélkül, hogy attól kellett volna tartania, kigúnyolják vagy éppen minden szavát elhiszik. Tizenegy évi barátság után már mindketten előre tudták, mit gondol a másik. Ezt pedig, akárcsak azt, hogy egymástól függetlenül mindketten úgy döntöttek, Skóciába mennek egyetemre, egyszerre találták csodálatosnak és veszedelmesnek. A megnyugtató gondolatot, hogy együtt lesznek egy új kontinensen, beárnyékolta a mindkettejükre rátelepedő tudat, hogy ha túlságosan belemerülnek ebbe a nyugalomba, akkor sosem érik el az önállóságnak azt a fokát, amelyre mindketten annyira áhítoztak. Ezért az első félév kezdete előtt néhány hónappal kissé homályos, de ünnepélyes fogadalmat tettek, hogy nem keresztezik egymás útjait Edinburgh-ban.

A neonvilágítású büféasztalon egymás mellett sorakozott a rántotta, ami olyan habos volt, hogy szinte műanyagnak tűnt, az enyhén hamuízű főtt bab, jó néhány friss burgonyáskenyér-szelet és valami, ami kissé ijesztő módon kolbászra emlékeztetett. Pen az esőtől nedves könyökök tülekedését elkerülve meleg zabkását kanalazott egy tálkába, egy másikat pedig színültig megtöltött cukros müzlivel. A nők, akik azt ellenőrizték, nem szed-e valaki túl sokat az asztalról, bólintással nyugtázták a tálcáját, ő pedig töltött magának egy csésze kávét, míg várta, hogy Alice és Jo utolérje.

Ebben az időpontban a terem közepén is könnyen lehetett asztalt találni. Elsőként Jo ikertestvére csatlakozott hozzájuk. Fergus Scarlett Moore magas és már-már komikusan fejedelmi tartású fiatalember volt, szőke haját gondosan hátrafésülte, és az arcáról sugárzó, mesterkélt búbánat F. Scott Fitzgerald fényképeire emlékeztette Pent. Amikor a fiú nem tudta, hogy figyelik, szürke szeme mélyén mintha valami humánum csillant volna meg, amely többnyire a legkevésbé sem illett ahhoz, amit mondott. E miatt és furcsa humora miatt Pen tulajdonképpen jobban kedvelte Fergust, mint szerette volna.

– Hogy vagyunk ma reggel? – kérdezte a fiú, miközben helyet foglalt Pen mellett. Pen látta az apró esőcseppeket királykék pulóverén. Fergus azon brit fiúk közé tartozott, akik a jelek szerint sohasem vesznek fel kabátot. – Lássuk, miféle mondanivalójuk van ma a trockistáknak – mondta azután, és szétrázta Pen újságját.

Következőként Hugo Holloway érkezett, aki egy pluszadag kolbászt rejtegetett a tálcája alatt. Mielőtt megismerkedett volna Hugóval, Pen némi titkos vonzalmat érzett a fiú iránt. Nem testi vonzódás volt ez – Hugo szögletes testalkatú volt, vörös arcú, és magas hangon nevetett –, csak abból fakadt, hogy a fiú negyvenévesnek látszott. Pen egész történetet szőtt köré, amelyben magányos harcról és elszánt újrakezdésről volt szó, míg Jo be nem mutatta mint Fergus bentlakásos iskolai szobatársát. Valós életkora: tizenkilenc év, a családja rajong a vitorlázásért, számos adóparadicsomban van házuk, ő a harmadik fiú, és elég szilárd jellem, már ha az embernek nincsenek túl nagy elvárásai.

– Tudjátok, mire jöttem rá? – szólalt meg Fergus, és letette az újságot.

– Mire? – kérdezte Pen, mert senki más nem szólt. Ekkorra már diszkréten kiszedegette a müzlijéből az összes cukros mazsolaszemet, és a tálcája sarkán fekvő szalvétára tette. Fergus a mazsolakupacra sandított, és találkozott a tekintetük.

– Arra, hogy össze kell barátkoznom egy orvostanhallgatóval – jelentette ki a fiú.

– Igazán? – kérdezte Charlie, aki épp ekkor ült le. – És miért?

Charlie Watson ugyanúgy a Baird House-ban lakott, mint Alice, csak egy emelettel feljebb, és a gólyák számára szervezett kocsmatúrán találkoztak. Alice azonnal erős vonzalmat érzékelt kettejük között, de később észrevette, hogy mindenki, aki Charlie-val beszélget, szédelegve, kipirulva próbál szabadulni tőle. Másnap reggel Charlie úgy ült le az asztalukhoz, mintha Alice meg ő régi barátok volnának, és három héttel később ez már nagyjából így is volt.

Charlie lapos arcát melegség öntötte el, amikor valakit hallgatott, a szeme pedig mosolygott a sűrű szempillák alatt. Rendesebben öltözködött, mint a diákok többsége, eltekintve piszkos, festékfoltos vászon sportcipőjétől. Nehéz volt rávenni, hogy önmagáról beszéljen, de Alice annyit kiderített, hogy Dumfriesból származik, név szerint ismeri az összes szórakozóhely minden egyes kidobóemberét, és művészettörténetet tanul, azzal a céllal, hogy egy napon saját galériát nyisson.

– Mindannyiunknak ez kellene – folytatta Fergus egyre nagyobb átéléssel. – Méghozzá minél előbb. Egy vacsorapartin jól jöhet Rubens meg az episztemológia, de az ember sosem tudhatja, mikor sántul le.

– Lesántultál? – kérdezte Jo.

– Nem, és köszönöm az aggódást – mondta Fergus. – Azonban hiszek az előrelátásban.

– Talán át kellene iratkoznod az orvosira. Akkor te magad is elkészítheted a dunsztkötéseidet, ha úgy adódik – javasolta Alice, aki éppen egy csomag édesítőt szórt a bögréjébe.

– Mondasz valamit, jeges jenki – felelte Fergus. – De nem bírom a belsőségek látványát.

Felkapott egy mazsolát a Pen tálcáján lévő kupacból, szemügyre vette, aztán megcélzott vele egy vörös hajú lányt a szomszédos asztalnál. A mazsola fehér cukornyomot hagyott a lány sötét pulóverén, közvetlenül a copfja alatt. Fergus szemlátomást elégedett volt, és átpöckölt egy újabb szemet. A lány nem fordult hátra.

Hugo, aki már tisztára törölte a tányérját az első adag után, felnézett.

– Én biológia szakos vagyok, ha netán elfelejtetted volna – mondta a maga kihívó stílusában. – Lehet, hogy utána orvosira megyek. Boldogan gyakorlom rajtad az operálást, Ferg.

Hugo napbarnított, szőrös alkarja kivillant feltűrt ingujja alól. Párnás ujjairól Pen nehezen tudta elképzelni, hogy sebészeti eszközökkel bánnak.

– Észben tartom a kedves ajánlatodat – mondta Fergus.

– És ti, lányok, mit csináltok egyetem után? – kérdezte Hugo derűsen, miközben beledöfte a villáját egy kolbászba. – Londonba költöztök, és felcsináltatjátok magatokat?

– Igen – felelte Alice. – Alapjában véve ez a tervünk. Már ha találunk valakit, aki felcsinál minket. – Rágás közben végigmérte Hugót. – Esetleg egy helyes, termékeny orvostanhallgatót.

– Menj a picsába, Hugo – mondta Jo, aki egyenes természet volt. Jo ugyanolyan anakronisztikus kiejtéssel beszélt, mint a testvére, de míg Fergus ezt még hangsúlyozta is, ő inkább leplezni próbálta. A hangja kellemesen rekedtes volt, és gyakran, élvezettel káromkodott. – Alice be fog robbani a West Endre. Irtózatosan híres lesz, és háttértáncosok veszik majd körül, akik ketchupba mártott sajtos melegszendviccsel etetik. Büdi egy neves politikai hetilap főszerkesztői székébe fog beülni, és az olyan senkiket, mint te meg Ferg, csak azért veszi fel, hogy kávét főzzenek neki, és szexuálisan zaklathassa őket. Belőlem pedig kicsapongó értelmiségi lesz, aki a vágy őrületébe hajszolja a diáklányokat, mint Abélard, csak engem nehezebb lesz kasztrálni.

Hugo kuncogott. Lehet, hogy fogalma sem volt róla, ki az az Abélard, de azt a gondolatot, hogy Jo őrületbe hajszolja a diáklányokat, szemlátomást kissé komolytalannak találta.

Fergus Pen felé fordult, és elgondolkodva bólintott. Felkapott egy újabb mazsolát, és célzott vele. Ezúttal a szomszéd asztalnál ülő lány fejét találta el. A lány a copfját meglóbálva hátrafordult.

– Fergus – szólalt meg panaszos hangon, a fejét tapogatva –, miért dobálsz minket szultánával?

– Mazsolával – felelte Fergus, mintha ez mindent megmagyarázna.

– Micsoda?

– A szultána sárga. Ez egy installáció, Floss. „Hintsük be a hercegnőt”. Mazsolázzuk tele a… – Kinyújtotta a kezét, hogy megtapogassa a lány pulóverét. – A mohert.

Flossie, használva a halványkék szemében és szív alakú arcában rejlő erőt, elbűvölően dühös tekintettel meredt rá, azután visszatért a reggelijéhez.

– Na jó, én léptem. – Charlie felállt. – Elvigyek valakit?

Charlie és Hugo azon kevesek közé tartoztak, akiknek volt kocsijuk, és mindketten szívesen felajánlották, hogy elviszik a többieket.

– Kösz, Charlie, inkább gyalogolunk – mondta Jo. – A kanadaiak meg én szeretjük frissítő testmozgással kezdeni a napot. Viszont a tesómat elvihetnéd. Ő olyan kis törékeny.

Kifelé menet Pen meglátta, hogy Fergus megáll Flossie mögött. Közelről megdobta még egy utolsó mazsolával, végignézte, amint a mazsola a földre esik, azután gondosan letörölte a porcukrot a lány pulóveréről a karjával.