Embervadászat

Michael Lackner

2024

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Szereplők

Beleznay Péter* – főhadnagy, magyar titkosügynök

Mátray* – magyar őrnagy, Alkotmányvédelmi Hivatal (AH). Beleznay korábbi főnöke Monica Rossi* – brüsszeli titkosszolgálati vezető, Beleznay közvetlen főnöke Günter Simanovszky – német ezredes, Katonai Védelmi Szolgálat (MAD) Jack Benneth* – amerikai biztonsági szakértő

Szása Bondarcsuk – ukrán közlegény

Ivan Bucko – ukrán őrmester, a NATO volt tisztje

Ivan Csernyenko – ukrán közlegény

Andrey Golota – ukrán főhadnagy

Szergej Leonov – ukrán százados

Igor Seremetyenko – ukrán hadnagy

Marek Tyimosenko – ukrán közlegény

Ihor Jakimenko – ukrán alezredes, Ukrán Biztonsági Szolgálat (SZBU) Anton Lysenko – ukrán százados, SZBU

Dimitri Antonov* – orosz ezredes, Szövetségi Biztonsági Szolgálat (FSZB) Leonyid Cserkov – orosz erdőlakó

Fedorov – orosz őrnagy, katonai rendőrség

Germanov – orosz tizedes

Rebrov – orosz őrnagy, belbiztonság

Hrazsanszkij – orosz őrnagy, FSZB

Petr Romanov – orosz állampolgár, Beleznay informátora Szemjonov – orosz alezredes, az irkutszki 19-es igazgatója Tamara Szmirnova* – orosz munkatárs, FSZB

*-gal jelzett szereplők a „Megbolondult világ”-ból ismerősök lehetnek azoknak, akik azt is elolvasták.

1. Fejezet

A vonatkerekek monoton zakatolása teljesen bele égett az agyába. Napok óta tartottak valahová Keletre, számára az ismeretlenbe. Néhányan a korábban áruszállításra használt vagon fapadlózatán feküdtek, míg mások az oldalának támaszkodva ácsorogtak. Feltápászkodott, hogy kinyújtóztassa elgémberedett végtagjait, amikor észlelte a szerelvény lassulását, majd fémes csikorgás mellett a vonat megállását. Az oldalfalhoz lépett, hogy a szűk résen kinézve tájékozódjon, vajon merre járnak.

Persze sok mindenre nem számított, hiszen az a vagonban is érzékelhető volt, hogy éjszaka van, de hátha valamelyik nagyváros közelében. De most lakott területen kívül voltak a semmi közepén. Az utazás időtartama alapján valahol Szibériában lehetünk, az otthontól végtelenül messze – futott át az agyán az elkeseredett gondolat. Igor, a harkovi történelem-irodalom szakos középiskolai tanár reményt vesztve huppant vissza a fapadlóra. Ez az egész utazás és a jelenlegi helyzete hihetetlenül szürreális volt számára. Még a Szovjetunióban született, pár évvel annak felbomlása előtt egy ukrán faluban, nem messze Harkov városától. Habár ukrán családból származott, ez sosem volt hangsúlyos téma a környezetében, ahol vegyesen beszéltek oroszul és ukránul az emberek, érdemben senkit sem foglalkoztatott a másik származása. Középiskolásnak bekerült a közeli nagyvárosba Harkovba, ahol eleinte oroszul zajlott az oktatás. Aztán szép lassan megváltozott minden. Az ukrán nacionalizmus életre kelt, egyre-másra születtek azok a rendeletek és törvények, melyek az ukrán nyelvet az orosz elé helyezték. Az ukrán önállósodási kísérlet hamarosan az emberek hétköznapi viselkedésében is megjelent. Egyre többen csak ukránul voltak hajlandók beszélni, s bár tökéletes volt az orosz nyelvtudásuk, nem álltak szóba azokkal, akik csak oroszul tudtak. A mindennapokat egyre jobban meghatározta a két nép elkülönülése és ellenségeskedése. Ez Ukrajna keleti felén különösen sok problémát okozott, ahol a lakosság jelentős része orosz származású volt. A levegőben egyre inkább benne volt, ez az állapot Oroszország és Ukrajna konfliktusához vezethet, mert a nagy orosz testvér nem nézi jó szemmel az ukrán nacionalizmus terjeszkedését. Az orosz politikai közgondolkodás számára Ukrajna mindig is Oroszország része maradt, még ha a Szovjetunió felbomlásakor nagy kegyesen meg is engedték az ukrán politikusoknak, hogy eljátsszák az önálló államot létrehozók történelmi szerepét. Igor számára ezek a változások alapvetően természetesek voltak, hiszen mégiscsak Ukrajnáról volt szó, önálló állam, önálló nyelvvel. Elfogadta őket, de különösképpen nem foglalkoztatta a kérdés, nem állt be a szélsőséges ukrán nacionalisták táborába sem, és a változás ellen küzdőkébe sem. A Krím-félsziget orosz megszállása, és kelet-ukrajnai szakadár köztársaságok kikiáltása sem rázta meg különösképpen. Történelem tanár létére az aktuálpolitikát teljesen távol tartotta magától, pedig a város, ahol élt, közel volt a feszültségek forrásához. Pár hónappal ezelőtt még élte az ukrán értelmiségi átlagos életét. Tanított a város egyik legjobb középiskolájában, délután foglalkozott a magántanulóival, hogy a nem túl magas tanári fizetését kiegészítse. Esténként, ha volt érdekes program a városban, akkor a feleségével színházba vagy koncertre járt. Ilyenkor a felesége anyja vigyázott a hároméves lányukra. Mivel jelentős mértékben függetlenítette magát a hétköznapok változásaitól, és nem érezte a vihar előszelét, sokként érte meg, amikor az orosz hadsereg februárban megtámadta az országát. A harcok hamarosan Harkov városára is kiterjedtek, ezért Igor úgy döntött, hogy ebben a helyzetben legfontosabb a családja biztonsága. Feleségének bátyja Németországban dolgozott egy építkezésen.

Nem volt kérdés, hogy a gyerekkel együtt odautaznak, s harcok végéig ott maradnak. De Igor sajnos már nem utazhatott velük, mert a hadköteles férfiakat a háború eszkalációja miatt nem engedték ki az országból. Szándéka szerint tanított volna tovább az iskolában, de amikor súlyos rakétatámadás érte a város főterét, hírtelen indíttatásból úgy döntött, jelentkezik a város védelmére. 2014-ben, amikor a krimi orosz invázió miatt visszaállították a sorkötelezettséget az országban, még éppen bele esett a behívható korosztályba. Egy éven keresztül megkapta a szükséges katonai kiképzést, emiatt most azonnal harcra fogható volt. Frontvonali szolgálata azonban nem tartott sokáig, a bevonulását követően pár hónappal az oroszok fogságába esett a város környékén. A két ország határvonala közelében egy iparterületen alakították ki az oroszok azt a fogolytábort, ahol pár hétig

fogva tartották őt a társaival együtt. De, mivel a nyugati fegyverekkel felszerelt ukrán hadsereg egyre keményebben küzdött az elfoglalt területek felszabadításáért, az oroszok időszerűnek látták a hadifoglyok elszállítását, és biztonságosabb területen való elhelyezésüket. Ami az orosz logika szerint egyértelműen Szibériát jelentette. Bevagonírozták őket, s elindultak hosszú útjukra. Mint történelemtanár, jól tudta, milyen kegyetlen körülmények között vitték a hadifoglyokat a második világháború során a szibériai munkatáborokba, de ez most meglepetésére, luxus utazás volt ahhoz képest. A vagonokban mindenki számára volt elegendő hely, naponta kétszer kaptak enni és inni. A felügyeletüket ellátó katonák nem üvöltöztek velük, nem verték őket. Normális hangon adták ki a parancsaikat, melyeket ők ellenkezés nélkül tudomásul vettek és hajtottak végre. De az idő lassan telt, tele voltak bizonytalansággal, nem tudták pontosan hová mennek, oda mikor érkeznek meg. A vonat gyakran kénytelen volt megállni forgalmi okokból. Ilyenkor, ha volt rá lehetőség, beálltak egy vakvágányra, vagy egy olyan pályaszakaszra, ahol minimális volt a forgalom. A foglyok számára is érzékelhető volt, a vonat személyzete nem akarja a helyi civil lakosság tudomására hozni, hogy kiket szállítanak rajta. Ugyanakkor naponta kétszer lakott területen kívül is megálltak, kinyitották a vagonok ajtaját, megengedték nekik, hogy leszálljanak, és egy kicsit mozogjanak. Az őket őrző

katonák ilyenkor lazán álldogáltak vagy sétálgattak a szerelvény mellett, mintha nem érdekelné őket, ha valaki megszökik közülük. Ha éjszaka álltak meg, akkor ugyan a vonat külső oldalán felkapcsoltak néhány reflektort, de ettől még az őrzés szigora nem változott. Sőt, Igor úgy érezte, minél mélyebben utaznak be Oroszország területére, annál kevésbé érdekel bárkit is, mit csinálnak a foglyok. Most is, amint megállt a vonat, hamarosan felharsant a parancs „leszállni”. Az emberek lekászálódtak a vonatról megmozgatni elgémberedett testrészeiket, elvégezni ügyes bajos ügyeiket, vagy elszívni egyet a rohamosan fogyó cigaretta készleteikből. Igor miután rendezte biológiai szükségleteit, neki támaszkodott a szerelvény egyik oldalának, hogy néhány nyújtógyakorlatot végezzen, amikor úgy érzékelte, mintha az egyik fogolytársa valamelyik szomszédos vagonból óvatosan távolodna a vonattól, igyekezve a reflektorok fényét elkerülni. Körbenézett, de láthatóan egyik őr sem foglalkozott ezzel. Hirtelen hozta meg a döntését, követni kezdte a társát. Amint az teljesen kiért a reflektorok hatósugarából, futni kezdett. Igor ugyanígy tett, egyszer hátranézett, akkor látta, hogy van egy harmadik társuk is. Ebből az őrök nem vettek észre semmit, nem követték őket. Pár száz méterre volt egy sűrű bozótos rész, ahol megálltak, és várakoztak pár pillanatig.

Csend vette őket körül, semmi zaj nem hallatszott a vonat felől.

– Gyerünk, tovább! – adta ki az utasítást az elsőként megszökő férfi.

A bozótos a vártnál sűrűbb volt, csak lassan tudtak haladni. Hallották, amint megszólal a vonat indulását jelző síp, melyet követően a vonat hangosan mozgásba lendült. Itt hagyták őket. Még mentek pár métert, majd egy kevésbé sűrű résznél megálltak.

– Igor. Igor Seremetyenko – mutatkozott be és nyújtotta kezét a társai felé.

– Szása Bondarcsuk – rázta meg a kezét egy szakállas, kisportolt testalkatú férfi, aki elsőként futott el a vonattól. Katonaruháján nem volt rangjelzés, egyszerű közlegény lehetett.

– Szergej Leonov – mondta a harmadik férfi, aki századosi rangban szolgált. – És most merre tovább? – tette fel a kérdést, s bár ő volt hármójuk közül a rangidős, egyelőre nem vette át a csapat irányítását.

– Ha elment a vonat, márpedig elment, nem fog visszajönni értünk – állapította meg Szása. – Nem tudom, hogy mikor fog feltűnni a hiányunk, mert sosem tartottak létszám ellenőrzést. Emiatt abban sem lehetnek biztosak, hogy most léptünk le. S abban sem, hogy egyszerre szöktünk meg. Így remélhetőleg keresni sem fognak, szabadok vagyunk.

– Ez azért nem ennyire egyszerű – óvatoskodott Igor. – Nem tudjuk, hol vagyunk, nincsenek

papírjaink, ukrán katonai ruhát viselünk. Ha nem akarjuk életünk hátralevő részét a tajgában rejtőzködve leélni, akkor ki kell találnunk valamilyen értelmes menekülési stratégiát.

– Te olyan értelmiségi féle vagy? – kérdezte Szása fintorogva, aki nem volt egy túl bonyolult lélek.

Megszöktek, ezzel a probléma megoldva. Mással miért kellene foglalkozni?

– Igen, tanár vagyok.

– Az nem jó, azok mindig okoskodnak – állapította meg Szása, jelezve egyértelműen, hogy valóban nem szereti túl gondolni a dolgokat. – Induljunk! Előbb-utóbb csak eljutunk egy településre, s majd ott eldöntjük, hogyan tovább.

– Rendben, menjünk – értett egyet vele Szergej –, de Ukrajna irányába.

– S az merre van? – bizonytalanodott el a földrajzból sem túl erős Szása.

– Nyugat felé – morogta Igor, majd választ sem várva elindult valamerre.

Pirkadatig bandukoltak szótlanul, időnként nagyot botolva a fák gyökerein, vagy a nem látható mélyedéseken. Igor meglátva a felkelő nap sugarait, elégedetten állapította meg magában, tényleg Nyugat felé tartanak, tehát jó irányt választott. Az nem tűnt fel neki az éjszaka folyamán, hogy már régóta Szergej határozta meg az útirányukat. Nem sokkal később egy szélesebb földúthoz értek, melyen egyértelműen látszott, hogy ezt gépjárművek is használják.

– Legyünk óvatosak – tanácsolta Szergej. – Ha zajt hallunk húzódzkodjunk a bozótosba.

– Szerintem pihenjünk le. Egész éjszaka fent voltunk, gyalogoltunk. Pár óra alvás ránk fér, aztán folytatjuk – javasolta Igor, melyet a többiek elfogadtak.

Kerestek egy kényelmesnek tűnő, kellően rejtett helyet, ahová befészkelték magukat. Időnként hallották, hogy egy-egy autó vagy teherautó elzötyög a földúton, de a forgalom jelentősnek nem volt nevezhető, talán, ha négy-öt jármű haladt el mellettük. Kora délután tértek magukhoz, amikor az éhség felkeltette őket. De sem enni, sem innivalójuk nem volt.

– Mi az esélye annak, hogy azelőtt találunk egy élelmiszerboltot, mielőtt éhen és szomjan halunk?

– tette fel az adott pillanatban lehető legértelmetlenebbnek tűnő kérdést a százados.

– Semmi – morogta Igor, aki már bánta, hogy megszökött. Pillanatnyilag esélyét sem látta a túlélésnek. – Ha találunk is egyet, mivel fizetünk? Nincs rubelunk.

– Életképtelen értelmiségi – dühöngött Szása. – Ha jön egy autó kifekszel az útra, mint akit baleset ért. Ha megáll, hogy segítséget nyújtson, akkor mi megszerezzük az autót, és onnan már egyszerűbb lesz a tovább haladásunk.

De nem jött autó, s lassan esteledett. Egyre elkeseredettebben bandukoltak az úton, amikor egyikőjük a távolban valami fényt vett észre a fák között. Elindultak abba az irányba, ahol reményeik szerint egy ház lehetett. Közelebb érve kutyaugatást hallottak, amely fokozatosan erősödött. Látták, amint egy férfi jön ki a házból, csitítgatni próbálja a kutyáit, de azok érezték az idegen ember szagát, és nem nyugodtak le. A férfi visszament a házba, és egy vadászpuskával a kezében jött elő ismét.

– Van ott valaki? – kiáltotta a sötétbe.

– Egyedül lehet – állapította meg elégedetten Szergej, majd hangosan válaszolt – Eltévedtünk.

Túrázók vagyunk. Megfogná a kutyáit?

– Jöjjenek csak nyugodtan. Ha itt vagyok, akkor a kutyák nem támadnak.

Pár perc múlva már ott álltak a háznál. A kutyák morogva, de tudomásul vették az idegenek jelenlétét.

– Maguk jó nagy túrára indultak – mutatott a házigazda a zubbonyukon levő ukrán zászlóra.

– Hadifoglyok voltunk, de megszöktünk a vonatról – vallotta be Igor, akinek csak most kezdett derengeni a helyzet abszurditása. Ukrán katonai ruhában az őket megtámadó Oroszország területén mire számítottak? – Annyi eszünk nem volt, hogy levegyük, de a ruhánk úgyis lebuktatott volna. Így, hát tulajdonképpen mindegy.

– Mikor szöktek meg?

– Tegnap éjszaka egy Kelet felé tartó vonatról. Azóta nem ettünk, nem ittunk. Fáradtak és éhesek vagyunk – próbált szimpátiát kelteni maguk felé.

– Jöjjenek be – invitálta őket a férfi. A hatvanas éveinek elején járt, de látszott rajta nem az a típus, aki megijed a saját árnyékától. – Jöjjenek nyugodtan – ismételte meg, látva az idegenek óvatos megtorpanását. – Nem fogom feladni magukat. Különösebben nem érdekel, hogy kicsodák maguk, és hogyan kerültek ide.

A nem túl tágas faház egyszerűen volt berendezve. Egy nagyobb nappali, mely konyhaként is szolgált, illetve néhány kisebb helyiség alkotta. Amikor az ukránok bementek a házba, a gazda a kutyákat is beengedte. Érezhető volt, hogy a nyugtató szavak ellenére senki sem érzi magát biztonságban. A fegyvert sem rakta el, s igyekezett úgy helyezkedni, hogy az mindig ő hozzá legyen a legközelebb. Az ukránokon is látszott, hogy készen állnak a harcra, ha úgy alakulnak az események.

De azért a feszültség lassan oldódott, a házigazda vizet és kenyeret adott nekik, melyet pillanatok alatt elpusztítottak.

– Főzök egy fazék borscsot, de ahhoz kell némi idő – mondta, miközben neki állt az étel elkészítésének. – Egyébként, hívjanak Leonyidnak, mert az a becsületes nevem.

Az ukránok is elmormolták a keresztneveiket. Az idő lassan és kényelmetlenül telt, a gazda nem kérdezett, a vendégek is csendben voltak, nem beszélgettek egymással. Mikor elkészült a leves, a házigazda kirakott négy tányért a faasztalra.

– Szedjenek – kínálta a főztjét, majd a szekrényből elővett egy üveget. – Vodka. Nem sok, de igyunk egy kupicával, mielőtt eszünk. Errefelé így szokás, a vendégek tiszteletére.

A vacsorát követően, rámutatott egy ajtóra.

– Ott el tudnak aludni holnap reggelig. Ha éjszaka dolguk van, a ház háta mögött megtalálják a latrinát. Messzire ne kóboroljanak el, mert az veszélyes lehet. A kutyák általában távol tartják a vadakat, de ilyenkor ők is a házban maradnak.

Másnap reggel, amikor a három ukrán felébredt és kiment a házból, az orosz férfit a ház előtt találta, éppen fát vágott.

– Mi a terv? – kérdezte, mintha komoly, érdemi válaszra várt volna.

– Megyünk tovább hazafelé – mondta Szergej elszántan.

– Hát az jó hosszú út lesz gyalog – állapította meg Leonyid. – Ebben a ruhában még veszélyes is –

tette hozzá minden él nélkül.

– Nincs más lehetőségünk – reagált erre Igor. – Valahogyan haza kell jutnunk, ha már megszöktünk a vonatról. Köszönjük a vendéglátást, mi akkor indulunk is.

– Maradjanak még egy-két napot – marasztalta őket a házigazdájuk váratlanul, majd látva a csodálkozó tekintetüket, hozzátette: – Bár még nem látszik, de délután nagy vihar várható, eltarthat pár napig.

– Ezt honnan tudja? – kérdezte Szása csodálkozva.

– Van egy rádióm. Azon szóltak kora reggel nekem, hogy ne menjek messzire a háztól.

– Milyen rádió? – a közlegényen látszott, nem tetszik neki ez az információ.

– Nyugi! Nem szóltam senkinek, hogy itt vannak. Már tegnap megígértem, nem adom fel magukat. Nem tudom, hogy miért van most háború köztünk. Nem tudom, hogy kinek van igaza, de nem is érdekel. Maguk nem ártottak nekem, én nem ártok maguknak. Ez ilyen egyszerű – nyugtatta az ukránokat.

– Rendben – bólintott óvatosan a hadnagy. – Bízzunk egymásban, mert ebben a helyzetben nincs más választásunk.

– A viharig még van pár óra, itt van tőlünk nem messze az Angara folyó, ahol van néhány szákom tele hallal. Elmegyek értük, nincs valakinek kedve velem tartani? Elkelne a segítség.

Az ukránok egymásra néztek, de még mielőtt a többiek megmozdultak volna, Szergej jelezte, hogy ő tart az öreggel.

– Maguk meg, hogy hasznosan teljen az idejük, vágjanak tűzifát – adta ki az utasítást a házigazda, mielőtt a századossal és az egyik kutyával elindult volna.

– Körbe nézek a házban – mondta Szása, miután azok biztosan halló távolságon kívül voltak. – Te meg addig hasogasd a fát szorgos favágóként.

A szakállas ukrán bement a házba, de a kutya azonnal vele tartott. Nem ugatott, nem morgott, de bárhová ment, mindenhová követte. A közlegény jó fél óra múlva tért vissza.

– Van néhány vadászfegyvere meg egy ócska rádiója – közölte Igorral, amikor újra az udvaron volt.

– Ez most miért érdekes?

– Csak nem gondolod, hogy üres kézzel megyünk innen tovább. Mindent viszünk, amire szükségünk van. Ahogy néztem, még a ruhatárunkat is meg tudjuk újítani.

– Szó nem lehet róla. Mi nem vagyunk tolvajok – tiltakozott Igor határozottan.

– Te egy hülye értelmiségi vagy – vágott vissza Szása. – Gyalog, fegyver nélkül, ebben a szakadt katonaruhában akarsz hazajutni? Ha a vihar elmúlt, mindent viszünk. Fegyvereket, ruhát, kaját. Sőt a hátsó fészerben áll az öreg Lada Nivája, azzal indulunk Nyugat felé.

– S mit csinálunk az öreggel? – kérdezte naivan a történelem-irodalom szakos tanár.

– Azzal te ne foglalkozz. Megoldom – zárta rövidre a beszélgetést Szása.

A továbbiakban nem szóltak egymáshoz. Mindketten tudták, erről most jobb nem beszélni.

Egymásra vannak utalva, kénytelenek lesznek közös megoldást találni, bár pillanatnyilag ez lehetetlennek látszott. Kora délután érkezett vissza Leonyid és a százados, két hatalmas zsákot cipelve.

– Ezzel elleszünk, amíg a vihar kitombolja magát – mondta az orosz férfi. – Még magukkal is tudnak vinni valamennyit belőle.

Egy órával később megérkezett a beígért vihar. Elképesztő erővel fújt a szél, és zuhogott az eső.

A levegő pillanatokon belül lehűlt tíz fok alá. Mindnyájan a házon belül kerestek menedéket a tomboló természettel szemben, még a kutyák is. Az öreg megint elővett egy üveget, melyet körbe kínált.

– Mióta él itt? – kezdeményezte a beszélgetést Igor.

– Talán húsz éve. Akkor váltam el az asszonytól, s költöztem ide Irkutszkból.

– Az messze van innen? – kérdezte Szása érdeklődve.

– Nincs messze. Valamivel kevesebb, mint száz kilométer.

– S az nagy város? Érdemes arra mennünk?

– Nagy város – bólintott az öreg. – Lehet, hogy magukat is oda vitték volna a vonattal.

– Ezt miből gondolja? – csodálkozott Igor.

– Hírhedt a börtönéről. Ha már errefelé tartott a vonatjuk, könnyen lehetett az a célállomása.

Persze, ezt én nem tudhatom.

– Akkor arra ne menjünk – szólt közbe Szergej. – Ne kisértsük a sorsot.

– Értelme sem lenne, hiszen nem a maguk országa irányában van – tette hozzá az orosz.

– Húsz éve él itt – ismételte a hallottakat Szása. – Egyedül? Sosem látogatja meg senki?

– Egyedül – bólintott az öreg. – Nem jár erre a kutya sem. Családom nincs, barátaim sem nagyon.

Rádión szoktam évente egyszer-kétszer beszélgetni velük. Pár havonta bemegyek a városba, venni ezt-azt, amire szükség van.

– Irkutszkba?

– Nem, Angarszkba. Az sokkal közelebb van. Kisebb ugyan, de ami nekem kell, az ott is kapható.

A beszélgetés közben a házigazda megsütött néhány halat, melyet jóízűen elfogyasztottak.

Időnként, hosszú percekre bement abba a szobába, ahol a rádió adó-vevő volt. Egy idő után Szása nem állta meg, hogy ne kérdezzen erre rá.

– Valami baj van? Miért mászkál be abba a szobába állandóan?

– Tájékozódom az időjárásról.

– Ennyiszer? Megjött a vihar. Itt van. Majd elmegy. Nem tetszik ez nekem – Szása láthatóan ideges volt. – Mondja meg őszintén, mit kavar itt nekünk?

– Nyugi, nem kavarok semmit – mondta nyugodtan Leonyid. – De ilyenkor szükség van az állandó rádiókapcsolatra.

– Miért? – csodálkozott a százados.

– Az adó-vevőm jó időben 40-50 km hatótávolságú. Viharban jó, ha 20 kilométerre működik.

Ilyenkor az információhoz több lépcsőben jutunk el. Nem csak kapjuk őket, de azokat tovább is kell adni. A környék 100 kilométeres körzetében van néhány, pár házból álló, kisebb település és 20-30, ehhez hasonló, erdőbe rejtett, magányos ház. Vihar esetén folyamatosan tartjuk egymással a kapcsolatot. Megosztjuk az információkat, megtudakoljuk, hogy mindenkivel minden rendben van-e.

Ha valakit nem érünk el, többször próbálkozunk. Ha kell megyünk segíteni, vagy hívjuk a hatóságokat. Szóval emiatt használom a rádiót most ilyen gyakran.

Lassan beesteledett, ideje volt lepihenni. Amikor az ukránok magukra maradtak, Szása nem állta meg, hogy ne morogjon egy kicsit.

– Nem tetszik nekem ez a fickó. Valamit kavar, a végén még ránk hívja a rendőröket.

– Ugyan már – nyugtatgatta Igor. – Rendes fickó, enni adott nekünk, befogadott. Nincs vele semmi gond.

– Legyünk résen. Ha csillapodik a vihar, elvesszük azt, ami kell az útra, s lelépünk. Egy szavát sem hittem el annak, amit a rádióról mondott – az ukrán közlegény ideges volt, nem bízott az öregben.

Másnap korán keltek, a vihar még teljes erővel tombolt. Késő délelőtt kezdett egy kicsit lenyugodni, de azért az időjárás még nem volt alkalmas az indulásra. Délben az öreg jelezte, hogy az eső ellenére, meg kell néznie, hogy az erdőben kihelyezett csapdák üresek-e még. Megint Szergejt vitte magával, de most mindkét kutyáját a házban hagyta. Szása ismét meg szerette volna nézni a rádiószobát, hátha talál valami jelet arra vonatkozóan, hogy kivel beszélget a házigazdájuk, de a kutyák most nem engedték be. Ahányszor az ajtó felé közeledett, fenyegetően morogni kezdtek.

Amikor az öreg visszatért néhány nyúllal a zsákjában, az ukrán rögtön neki esett.

– Mit titkol előttünk? A kutyák nem engedték, hogy bemenjek a rádiószobába. Miért utasította erre őket?

– Nem utasítottam őket semmire, teszik a dolgukat. Tudják, hogy melyik helyiségbe, ki mehet be és ki nem.

– S én miért nem mehetek be oda?

– Miért kellene? Mit akar ott megnézni?

– A rádiót. Biztosan ránk hívja rendőröket – kiabálta Szása egyre ingerültebben.

– Nyugtassák már le a barátjukat – fordult Leonyid a többiekhez. – Addig én megcsinálom a nyulakat, ha szeretik. Persze, ha nem szeretik, akkor sincs más. Ezt fogta a csapdavas.

Bondarcsuk folytatni akarta a vitát, de a százados határozottan nyugalomra intette. Talán ez volt közöttük az első alkalom, amikor a katonai rang hatása érvényesült. A nap további része szótlanul telt. A bizalmatlanság légköre belengte a házat, de senki nem tett ellene semmit. Az öreg továbbra is be-bejárogatott a rádiószobába. A vihar bár csökkent erővel, de még kitartott, így semmi sem indokolta, hogy az este beköszöntével ne menjen el mindenki mielőbb aludni. Reggel, amikor felébredtek, végre nyugodt szép idő várta őket. Az eső is és a szél is elállt. Az ukránok meglepetésére – akik igyekeztek nagyon korán kelni –, az öreg már kint tevékenykedett az udvaron.

Amikor meglátta őket, megvakarta a fejét.

– Van egy kis gond – mondta látszólag zavartan.

– Micsoda? – hördült fel Szása, aki továbbra is ideges és nyugtalan volt.

– Hajnalban kaptam a hírt, hogy a SZIZO-1-ből megszökött valaki.

– Az mi?

– Az irkutszki előzetes letartóztatási fogda. Nincs jó híre. Kemény hely, kemény fickóknak.

– És ezzel mi a gond? Irkutszk messze van, azt mondta, hogy legalább 100 km innen.

– Az igaz, de a hírek szerint egy nagyon fontos politikai fogoly lépett le. A hatóságoknak mindenképpen meg kell találni őt. A szökés még a vihar kitörése előtt történt, de azóta nagy erőkkel folyamatosan keresik. Egy csapat erre tart, legkésőbb holnap reggelre ide érnek. Jobb lenne, ha maguk mielőbb elmennének innen – mondta az orosz, miközben bement a házba.

– A fészkes fenébe! – káromkodott Szása. – Most mit csináljunk?

– Mit kellene? – kérdezett vissza csodálkozva Igor. – Lelépünk, amúgy is menni akartunk, amint elmúlik a vihar. Az öreg figyelmeztetett a veszélyre, ebből is látható, hogy feleslegesen aggodalmaskodsz állandóan. Megbízható ember, nem akar rosszat nekünk.

– Nem jó ez így. Ruhát, élelmet, fegyvert kell vinni magunkkal.

– Élelmet talán kapunk – szólt közbe Szergej –, de fegyvert miért adna?

– Nem is azt gondoltam, hogy adna, hanem azt, hogy elvesszük tőle.

– De mi nem vagyunk tolvajok – jelentette ki Igor határozottan, akinek elejétől fogva nem tetszett Bondarcsuk elképzelése.

– Te egy élhetetlen alak vagy – förmedt rá Szása. – Fegyver nélkül és ebben a ruhában nem jutunk messzire. El kell venni tőle mindent, amire szükségünk van, s az öreget el kell tenni láb alól, mert a rádión azonnal felnyom minket, ha életben hagyjuk.

– Szó sem lehet róla – tiltakozott Igor, aki látva Szergej arckifejezését, tudta nincs egyedül álláspontjával. – Nem csinálunk semmit. Elmegyünk, s csak azt visszük magunkkal, amit kapunk.

Az öreg eközben visszatért a házból kezében egy zsákkal.

– Összecsomagoltam pár napra való enni- és innivalót. Hazáig, tudom nem lesz elég, de ennyit tudok segíteni. Menjenek le a folyóhoz. Ő tudja az utat odáig – mutatott a századosra. – Északra menjenek, mert minél messzebb kell kerülniük Irkutszktól. Ha végig a folyó mentén mennek, akkor eljuthatnak Bratszkba. Az egy nagyobb város, nagyobb, mint Angarszk. Mondjuk nincsen közel,

szerintem olyan 550 kilométer innen, de nyolc-tíz nap alatt odaérhetnek. A folyó védelmet nyújt a kutyáskeresőkkel szemben, ezért javaslom, hogy arra menjenek. S olyan messzire, nem fogják már kiterjeszteni a keresést. Bratszk nagyváros, onnan tovább tudnak utazni.

– Megöllek, ha átversz! – indult meg Szása fenyegetően az öreg felé, de a felpattanó kutyák, visszalépésre késztették.

– Jó utat! Vigyázzanak magukra – köszönt el Leonyid, tudomást sem véve Szása reakciójáról.

Átadta a csomagot Igornak, és minden további vitát lezárandó bement a házba.

– Megyek és megölöm – morgott tovább Szása, bár a kutyák jelenléte óvatosságra intette.

– Nyugodj le közlegény! – szólt rá határozottan Szergej, aki egyre gyakrabban élt a katonai rangjának hatalmával. – Katonák vagyunk, és nem gyilkosok, vagy tolvajok.

– Idióta – morogta a foga között Igor, természetesen a közlegényre gondolva, és elindult a folyó felé. Szergej követte, és pár másodperccel később Szása is csatlakozott hozzájuk.

De Bondarcsuk még nem zárta le ezt az témát, a háztól jó pár száz méterre váratlanul megállt. A többiek is megtorpantak, és várakozóan néztek rá.

– Nem tetszik ez nekem – kezdett ismét a mondandójába Szása. – Menjünk vissza arra a földútra, ahonnan pár nappal ezelőtt a házhoz bejöttünk.

– Miért? – kérdezte meglepetten Szergej.

– Mert az öreg átver minket. Valamit biztosan titkol. Meg akarom tudni, hogy kik jönnek hozzá, miért küldött el minket ilyen váratlanul?

– Nem mindegy? –vonta meg a vállát Igor. – Teljesen mindegy, hogy miért nem akarta, hogy ott maradjunk. De amúgy is tovább kell mennünk. Ezen már ne rágódj!

– Nem, nem. Valami itt bűzlik. Én mindenképpen visszamegyek. Ha jöttök, jöttök. Ha nem, akkor viszlát – Szása nagyon elszánt volt, hogy kiderítse az igazságot. – Itt már nem katonák vagyunk, hanem menekülő szökevények. Nem érdekel a rangotok, nem érdekel a katonai hierarchia. Én azt fogom tenni, amit jónak látok.

Határozottan elindult a földút felé. Két társa némi tétovázás után követte, úgy gondolták a túlélési esélyüket csökkentené, ha már most, a hosszú út elején szétválnának. Széles ívben kikerülték a házat, hogy se a kutyák, se az öreg figyelmét ne keltsék fel. A földút és a bekötő út közelében kerestek egy biztosnak tűnő rejtekhelyet. Elbújtak és vártak. És vártak. Egy órát, két órát, több órát. Igor és Szergej időnként szóba hozta, hogy ideje indulni, de Szása hajthatatlan volt. Nem mozdult ki a megfigyelési pontból. Késő délután jelent meg az első autó. Egy japán gyártmányú terepjáró volt. A sofőr jól ismerhette a vidéket, mert tétovázás nélkül fordult be a házhoz vezető

bekötő útra.

– Nocsak! – morogta Szása elégedetten. – Ez nem rendőrautónak tűnik.

Fél órán belül, újabb két autó érkezett, és kanyarodott a ház felé.

– Megérte várni. Most már csak azt kellene tudnunk, miért jöttek. Visszamegyek a házhoz, információt szerezni. Ti maradjatok itt, s figyeljétek tovább a forgalmat – a közlegény magában nagyon elégedett volt, hogy az okos tisztekkel szemben neki lett igaza.

– Várj – szólalt meg Szergej. – Visszamegyek én. Felderítő vagyok, hivatásos katona. Tudom, hogyan maradjak észrevétlen.

– Rendben – bólintott Szása rövid gondolkodás után. – Tudj meg mindent, itt megvárunk.