Baróthy Borbála

Cards on the table
Kártyák kiterítve

részlet

© Baróthy Borbála, 2025

Borítótervező: Chris Covers

Korrektor: Palczer-Aschenbrenner Eti

Tördelés: Hermann Gábor

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

ISBN 978 615 02 4171 5

1. fejezet

A mutatóujjammal aprókat ütögettem a combomra. A szívem gyorsan vert a félelemtől és az izgatottságtól egyszerre. A szomorúságot szinte már el is tudtam felejteni. Szinte. Éreztem, ahogy a vér kifut az arcomból és biztos voltam benne, hogy a szokásosnál is fehérebb lehettem, de nem mertem a tükörbe nézni. Myke fehér köpenyt terített rám, ami még a térdemet is betakarta.

– Biztos vagy benne? – nézett rám a hatalmas tükörben a legjobb barátom. Ezüstösen villanó ollót tartott a kezében. Nem vagyok biztos benne. Legszívesebben sírni lenne kedvem. Imádtam a hajamat. A színét, a hosszát, mindent. Az, hogy meg kell válnom tőle, szörnyű érzés volt. De nem mertem mondani Myke-nak, mert tudtam, hogy butaságnak tartaná. Férfi fodrász volt, de az én hajamat is mindig ő vágta, mióta megismertem és tudtam, hogy rá bízhatom ezt a feladatot.

– Igen – bólintottam határozottan.

Láttam rajta, hogy nem tűnök igazán magabiztosnak. Nem is voltam az. De azt tudtam, hogy ezt kell tennem. Myke keze megmozdult, én meg csak suhogást és az olló nyisszantását hallottam. Vizes, aranyszőke tincseim a padlóra hulltak, a fehér köpeny alatt az ujjaimat tördeltem.

– Nyugi, egyelőre még csak a végéből vágok a festés előtt – mondta, mikor meglátta rajtam a feszültséget. Lassan bólintottam. – Tuti, hogy rám bízod a színt? – emelte fel egyik fekete szemöldökét.

– Tuti – villantottam rá egy halvány mosolyt, amit ki tudtam magamból erőszakolni.

– Jól van – vont vállat. – De ha nem tetszik, utána ne reklamálj!

– Bízom benned – válaszoltam és ez legalább igaz volt.

– Helyes – vágta rá mosolyogva. Aztán sürgött-forgott kicsit, egy tálkában kevergette a hajfestéket, majd újra odaállt mellém. – Akkor viszont nem láthatod magad, amíg kész nem lesz.

– Oké – adtam meg magam.

Bár kíváncsi voltam, hogy milyen színt kevert ki nekem és milyen formára vágja a hajam, izgalmas lesz csak a végeredményt látni. A falon lévő, kutyákról, macskákról és más háziállatokról készült képeket bámultam. A lakást Myke egyik barátja adta kölcsön, aki állatfotózással foglalkozott. A biztonság kedvéért idegen helyen akartuk megcsinálni a hajamat, itt pedig még sosem jártam ezelőtt, tehát megfelelő volt a helyszín. A képeket nézve azon gondolkodtam, hogy milyen jó fotót lehet készíteni kutyákról egy teljesen hétköznapi pillanatot megörökítve. Az egyik hatalmasra nyitotta a száját éppen, megpróbálva elkapni egy jutalomfalatot, míg egy másik megrázta a bundáját, amelyből ezerfelé repültek a vízcseppek.

A kutyás képekről a barátomra emeltem a tekintetem. Myke ilyenkor átváltozott egy másik emberré. Nem tett szarkasztikus megjegyzéseket, nem lövellt felém kétkedő pillantásokat. Az arca most eltökélt volt, minden egyes mozdulatában látszott a koncentráció. Míg a festék kifejtette hatását, addig leült velem szemben egy fotelra a nappaliban, amit Myke ideiglenesen fodrászszalonná alakított a saját kellékei segítségével.

– Nem vagyok benne biztos, hogy ennek jó vége lesz – rázta a fejét.

– Én sem, de tudsz más megoldást? – kérdeztem, mire válaszul hosszasan kifújta a levegőt, és a fejét rázta.

Az órát bámultam, ahogy a mutató egyenletesen haladt előre. Tik-tak, tik-tak. Az ajkamba haraptam, olyan erősen, hogy szinte éreztem a vér jellegzetes, vasas ízét a számban.

Myke hamarosan nekilátott az utolsó simításoknak. Fésült, szárított, hajhabot és hajlakkot fújt a tincseimre.

– Na! – szólalt meg végül, és elégedetten nézett rám. – Esküszöm, rád sem lehet ismerni!

– Ez a cél! – mondtam halkan és tényleg nagyon igyekeztem eltüntetni a gombócot a torkomból.

Myke levette rólam a fehér köpenyt, és megfordította a székemet, hogy szembe legyek a tükörrel. Félve nyitottam ki a szemem, de amit a tükörben láttam, attól egészen leesett az állam. Derékig érő, aranyszőke hajam már a múlté volt. Helyette elöl a vállamig, hátul a hátam közepéig érő, hullámos, vörös tincsek keretezték az arcomat. Ráadásul egy fél frufruból elegánsan beszárított tincsek lógtak a szemem elé. Bár a hullámaim természetesek, eddig soha nem álltak ilyen jól. Megérintettem egy vörös tincsemet, és az ujjam köré csavartam.

– April Clayton, azt hiszem, el kell ismerned, hogy kifogástalan munkát végeztem – vigyorgott Myke.

– Köszönöm!

Csak ennyit tudtam kinyögni, ugyanis sokkolt a látvány. Elöl az egyik oldalon rövidebbre lett vágva, és az egész frizurám lépcsőzetesen lett kialakítva. A ragyogó vörös szín pedig egyszerűen mesésen állt. Nem olyan sötét, mint A kis hableánynak, de nem is olyan világos, amit szőkének lehetne nézni. Hanem a kettő között valahol.

Más voltam. Jó értelemben, de… egészen más.

– Oké, ha kigyönyörködted magad, akkor ideje indulnunk. Nincs sok időnk.

– Rendben – sóhajtottam.

Felkaptam a táskámat és Myke után mentem, aki miután összepakolta a cuccát és bezárta a lakást – a kulcsot arra a titkos rejtekhelyre téve, amit Ana, a fotós megadott neki –, kinyitotta a kék Peugeot-jának ajtaját. A bőröndjeink már a csomagtartóban vártak, a táskáink meg a hátsó ülésen.

– Minden megvan? – nézett rám Myke.

– Igen. Azt hiszem.

– Telefon? – kérdezte, mire bólintottam. – Úgy értem, add ide!

– Minek kell neked a telefonom? – vágtam értetlen arcot.

– Csak add ide! – nyújtotta felém a kezét, én pedig bizonytalanul bele tettem a mobilom a tenyerébe.

Myke lehúzta az ablakot, kihajította a mobilomat rajta, majd beindította a kocsit és elindult. Egy reccsenést hallottam, ahogy a kerék átment rajta.

– Ezt meg mi a fenéért csináltad?! – kiabáltam rá, amikor a döbbenettől magamhoz tértem annyira, hogy meg tudtam szólalni.

– Tudom, hogy most vetted, de meggyőződésem, hogy nem jó ötlet olyan telefonnal mászkálnod, amit itt vettél két saroknyira. Simán lekövethetik. Majd veszel egy másikat, ha odaérünk.

– Nos, igazán szólhattál volna azelőtt, mielőtt megvettem – pillantottam rá bosszúsan.

– Nos, igazán szólhattál volna, hogy itt akarsz telefont venni. Akkor tudtalak volna figyelmeztetni.

A számat elhúztam, de rá kellett jönnöm, hogy igaza van. Végül nem szóltam semmit, de titkon hálás voltam neki, amiért sokkal megfontoltabb nálam. Kibámultam az ablakon és a fejemet nekitámasztottam az üvegnek. Egyik vörös hajtincsemet a két ujjam közé fogtam és csavargatni kezdtem. Először csak a levegőt fogtam meg, hiszen megszoktam, hogy a tincseim majdnem a derekamig érnek. Újra megéreztem a hatalmas gombócot a torkomban. Nem fogok sírni.

– Ideges vagy? – hallottam meg Myke hangját magam mellől.

– Nem – hazudtam.

Biztosan tudja, hogy füllentek. Már több mint nyolc éve legjobb barátok vagyunk, így gyakorlatilag nyitott könyv vagyok számára.

– Minden rendben lesz! Szerzünk valami jó kis melót, beköltözünk a kissé lepukkant, ámde remélhetőleg biztonságos lakásunkba, és kipróbáljuk, milyen a főiskolai élet – mondta mosolyogva.

Tudtam, hogy ezzel megpróbál jobb kedvre deríteni, de nem járt túl nagy sikerrel. Ezt ő is észrevette, így hát jött az utolsó megoldás: a zene. Előszedte azt a telefont, amit a szomszéd sráctól, Tonytól vettünk, egy teljesen alap, Samsung érintőképernyős készüléket, amelyben még sim kártya sem volt és csak azt a célt szolgálta, hogy tudjunk valahonnan zenét hallgatni. Csatlakozott az autóhoz a mobillal és elindította a közös lejátszási listánkat. Ahogy megszólalt a zene, egyből jobban lettem. A jól ismert dallam olyan volt most, mint egy fájdalomcsillapító. Lehúztam az ablakot és hagytam, hogy a szél fújja vadiúj frizurámat.

– Persze, tedd csak tönkre a mesterművem – morogta Myke, mire felnevettem. – Áhá! Ez csak nem nevetés volt? Na jó, tudod mit? Most az egyszer megbocsátom, hogy a frissen vágott, festett és beszárított hajadat szénaboglyává változtassa a szél, de csak akkor, ha ez a mosoly egészen New Orleansig kitart – bökött felém a mutatóujjával, én pedig nem tudtam elfojtani a mosolyom.

✶✶✶

Rezzenéstelen arccal néztem körbe az albérletünkben. Minden helyisége – a konyha, a fürdőszoba, a két háló – egészen parányi volt. A piszkosfehér falakon hajszálrepedések kúsztak és a szobáinkban épphogy elfért egy-egy ágy és egy szekrény. A fürdőszobában a csempére vízkő rakódott és a tükör egyik sarka be volt törve.

– Hát… nem egy álomotthon, de…

– De volt már rosszabb is – vágtam Myke szavába.

– Igaz.

Nem sokat vitatkoztunk a szobaelosztáson: Myke bedobta az elsőbe a vállán lógó, fekete sporttáskát, így én automatikusan a másik felé vettem az irányt. A bőröndömet és a válltáskámat az ágyra tettem, aztán az ablakhoz sétáltam. Az utcán emberek és autók siettek. Hatalmasat sóhajtottam. Emlékszem még a tündérmesékre gyerekkoromból, ahol a hercegnők mindig nagy köpenyekben menekültek el a kastélyból. Emlékszem, azt akartam, bárcsak én is egy menekülő hercegnő lehetnék egyszer és hosszú köpenyemmel, meg a paripámmal elvágtatnék, valószínűleg valamilyen romantikus ügy érdekében. Nos, azt hiszem kislánykori kívánságom részben valóra vált, de én nem egészen erre gondoltam… Csak akkor vettem észre, hogy megint a számat harapdálom, amikor újra megéreztem a vasas ízt.

– Kicsomagoltál? – jelent meg az ajtóban Myke. Válaszul az ágyamra néztem, ahol érintetlenül hevertek a csomagjaim. – Helyes. Nem is kell. Indulunk.

– Hova? – vontam össze a szemöldököm.

– Munkát keresni.

– Most rögtön? Myke, tíz perce jöttünk!

– Vagyis épp ideje, hogy kimozduljunk! El kell terelni a gondolataidat valamivel. Semmi értelme annak, hogy itt ücsörögsz és azon stresszelsz, hogy mikor ront be valaki az ajtón és visz el téged…

– Jól van! – szakítottam félbe. – Megértettem!

Erre Myke lassan bólintott, de nem szólt többet. A vállamra vettem a táskám és követtem a folyosón.

New Orleans utcáit járva kerestük a szabad pozíciókat kínáló boltokat, butikokat, kávézókat és éttermeket. Alig telt el másfél óra, és Myke-nak már sikerült is munkát találnunk. Csapos lett egy kocsmában, aminek kifejezetten örült, mert attól tartottunk, hogy csak konyhakisegítőnek vagy takarítónak vesznek majd fel minket. Bár nem említette egyszer sem, tudtam, hogy megszakad a szíve, amiért nem próbálkozhat fodrászszalonban. Túl kockázatos lenne, hiszen ott keresnék először, hogy a nyomomra akadjanak. Azonban utána hiába mászkáltunk órákon át a városban, nekem nem találtunk semmit. Egy macskaköves útra fordultunk rá, amikor észrevettünk egy bárt. Fekete, kétszárnyú ajtaja felett piros neonnal a Black Orchide felirat világított. A bejáraton egy szürke tábla lógott, amire azt írták: Pincérnőt felveszünk!

– Na, végre! – mondtam.

Mikor beléptünk a bárba, Myke füttyentett egyet.

– Nem semmi ez a hely! – nézett körül.

Egyetértettem. A helyiség nem is bárra, inkább egy elegáns klubra hasonlított. Rögtön a bejárattal szemben állt egy hosszú csapos pult. Mindenhol drágának látszó, fekete vagy sötétbarna bútorok, asztalok voltak és több terem is nyílt ebből a helyiségből. Egy felfelé csigázó lépcsőt is észrevettem, mellette pedig kör alakú asztalokat, iszogató, beszélgető vagy éppen házi csipszet majszoló embereket. Eltért attól a stílustól, amit megszoktam, nem voltak boxok és turmixok, de nem keltett kifejezetten modern és luxus benyomást sem. Összességében arra jutottam, hogy tetszik a visszafogott, ám határozott és elegáns hangulata a helynek. A pulthoz sétáltunk, amely mögött egy középkorú, szakállas pasas törölgetett egy söröspoharat.

– Mit kértek?

– Nem kérünk semmit, csak… az ajtón azt láttam, hogy felvesznek ide pincérnőt, és szeretnék jelentkezni.

Erre megállt a keze, letette a poharat, és kisétált a pult mögül.

– Gyertek velem! – intett.

Sietős léptekkel felsétált a lépcsőn, mi pedig követtük.

Felérve az emeletre megcsapott a tömény cigarettafüst szaga. A levegőt szinte vágni lehetett. Az asztalok körül néhány férfi ült, szájukban cigarettával, beszélgettek és iszogattak. Csak akkor vettem észre a táblácskát, miszerint az emeleten szabad volt a dohányzás. Hiába voltak tárva-nyitva a hatalmas ablakok, még így is tömény volt a szag. Végigmentünk az asztalok között egy folyosóra, ahonnan egy irodába léptünk. Az íróasztal mögött egy harmincas éveiben járó, öltönyös pasi ült.

– Jim! Hoztam neked egy pincérlányt – szólt a csapos, felém biccentett, majd kiment az irodából.

Jim még befejezte a jegyzetelést, letette a tollát és maga előtt összefűzve az ujjait, ránk nézett.

– Szóval pincérnek jelentkeztek? Mindketten?

– Csak én – feleltem.

– Van munkatapasztalatod?

– Igen. Már voltam felszolgáló korábban, egy kis étteremben.

– Bírod a strapát?

Hogy bírom-e a strapát? Arról fogalma sincs…

– Igen – válaszoltam magabiztosan.

– Nagyszerű. Holnap kezdesz – mondta, nekem meg kikerekedtek a szemeim. Csak így? Ilyen egyszerűen? – A délelőtti műszak felelne inkább meg vagy az esti?

– Az esti.

Bár még két hét van a fősuli kezdéséig, később nem lesz időm délelőtt dolgozni. De pontosan hány órát is jelent az esti műszak?

– Vagyis… láthatnék esetleg egy időrendi beosztást, mettől meddig kellene bent lennem, és… – kezdtem, de Jim felemelte a mutatóujját, majd kivett egy fehér dossziéból egy legalább négy lapból álló nyomtatványt és felém tolta.

– Ezt olvasd el és ha minden rendben van, gyere holnap az irodámba és aláírhatjuk a szerződést! Este hat óra – nézett rám határozottan – Ne késs! – mondta.

Felvette a tollát az asztalról és újra az előtte lévő papírra kezdett írogatni. Egy pár pillanatig még tanácstalanul álltam, aztán rájöttem, hogy részéről ennyi volt a megbeszélés.

– Ööö… köszönöm – mondtam bizonytalanul, de vagy nem hallotta meg, vagy csak nem érdekelte. Myke-ra néztem, aki megvonta a vállát, aztán kimentünk az irodából. – Hát… ez könnyen ment.

– Látod, mondtam én, hogy sima ügy lesz!

– Igen, igazad volt.

– Hogy micsoda? – tette a mutatóujját a füléhez, mintha rosszul hallotta volna. Erre csak a szememet forgattam.

– Milyen érzés volt kimondani?

– Borzasztó.

Myke felnevetett.

– Azt hiszem, megkezdhetjük a vadiúj, New Orleans-i életünket – mondta hazafelé, hatalmas vigyorral az arcán, miközben átkarolta a vállamat. Én is úgy gondoltam, hogy ideje egy teljesen új életet kezdenem. Vagy legalábbis megpróbálom.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

Epilógus

Plusz fejezet: Meglepetés részek Svindli szemszögéből

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License