A Sánta Bölény

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Rájuk fújt az Isten

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A Sánta Bölény

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A fényoszlop és más elbeszélések

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Rónaszegi Miklós

A Sánta Bölény

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1984
Szecskó Tamás rajzaiva

© Rónaszegi Miklós, 1984
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2025

ISBN 978-3-9826651-3-9

www.ronaszegimiklos.com

Szépszavú Öreg meséje

Valahányszor az autóbusz nagy ívben a szálloda elé kanyarodott, egy öreg indián várta ott a gyerekeket, teljes díszbe öltözötten. Fején tolldísz lebegett, mellén fehér őzbőr ing feszült, lábát fekete lábszárvédő fedte, és cipő helyett mokaszint húzott.

– Nini, indián! Igazi indián! – kiabáltak a gyerekek, és hozzá futottak.

– Indián bácsi, mutasson bölényeket!

– Kikkel harcolnak most a feketeláb indiánok?

– Nekünk is van otthon íjunk is meg coltunk is!

Az öreg indián csendesen mosolygott.

– Nincs már bölény, nagyon régóta. És nem is harcolunk. Senkivel.

– De hát miért? – nyugtalankodtak a gyerekek. – Régen, ugye, volt bölény?

Az öreg bólintott.

– Régen volt bölény. Sok bölény. És régen minden másképpen volt.

Kinyújtott karjával a messzeségbe mutatott. Tekintete közömbösen siklott el az érintetlen vadon szélén álló szállodaépület mellett. A szállodát a turisták számára építették, akiket a kíváncsiság vitt oda indiánnézőbe. Az öreg indián ujja azonban messzebbre mutatott: a ház mögött emelkedő hegyekre, a Sziklás-hegység idelátszó nyúlványaira, odébb pedig a reggeli párákban ragyogó síkságra.

– Amerre csak a szem ellát, ez a föld mind a miénk volt – kezdte. – Itt kóboroltunk, csatáztunk, űztük a bölényeket, arra, keletnek és amarra, északnak. Mindez nem is olyan régen történt, talán a nagyapám nagyapja volt gyermek még akkor… Annyi volt a bölény, hogy fél csordából is megéltünk esztendeig. És annyi volt az indián is errefelé, a síkságon is, meg a hegyek között is, mint égen a csillag. Itt éltünk boldogan. A magunk törvényei szerint.

– És akkor… mi történt?

– Egy napon megjelentek a fehér vadászok. Puskát hoztak és tüzes vizet, vagyis pálinkát. A puskával kiirtották a bölényeket, a pálinkával megrontották az indiánokat.

– A feketelábakat?

– Nemcsak azokat. Odalettek az irokézek, a sziúk és más, nevezetes indián törzsek. Volt idő, hogy úgy irtották az indiánokat, akárcsak a bölényeket. Fogadásból. Aztán egyszer csak elcsitultak a fegyverek, s mi leszálltunk lovainkról. Földet műveltünk, mint hajdan az asszonyok, majd fellázadtunk, majd megint földet műveltünk, és megint fellázadtunk. Nehezen tört meg az indiánok büszke népe. Nem is tört meg igazán sosem.

– A feketeláb indiánok is letelepedtek?

– Mi telepedtünk le utoljára. S nem is egy helyen. A rezervátum, mint amilyen ez is itt, védett terület. Itt nem háborgat senki, mégis úgy érezzük magunkat a szabad ég alatt, mint a karámba hajtott vadló, a musztáng. Elvándorolnunk innen nem szabad. Talán jobb lett volna csatában elpusztulni. Gyorsan és hősiesen. Így lassan haldoklunk, mint a sas, amelyet nyíl talált, de meg nem ölt. Ki gyárba jár, ki földet művel, ki meg a fehér doktoroktól kér orvosságot a tüdőbajára. S van, aki a kirándulóknak mutogatja ősei öltözékét, mint én magam. Hej, hová lettek a régi vadászmezők, hová a harci dobok, a suhanó nyilak, az acélos paripák?! Mindez már a múlté.

Az öreg indián elhallgatott. A gyerekek elszontyolodva nézték a hegy lábánál sorakozó indián sátrakat.

– Sose búsuljatok – törte meg a csöndet az öreg. – Meséinkben, emlékezetünkben azért tovább élnek a régi napok és a régi harcosok.

A gyerekek körülvették.

– Indián bácsi, hogy hívnak? És mesélj nekünk! Mesélj a régi indiánokról!

Az indián bólintott.

– Szépszavú Öreg a nevem. És ha akarjátok, elmondom néktek a Sánta Bölény történetét. Jól figyeljetek!

A prérin

Elszálltak régen a vihar fekete szárnyú madarai, nem pislogtak többé villámszemükkel. Nem zörgött a magányos fák lombja a zuhogó esőben, és messze dübörögtek a rémült vadlovak is.

Elmúlt a vihar, csendesség telepedett a prérire, a pusztára.

Lassan indult az élet. Előbb egy sas röppent fel lusta szárnyalással, hogy zsákmány után kutasson a fodrozódó bárányfelhők magasából. Majd szürke farkas loholt csapzottan egyik cserjéstől a másikig, szájában fiatal nyúllal, és megbújt lakomázni a bokrok alján.

A szomjas föld hamar beitta a pocsolyákat. Friss, új füvek sarjadtak belőle. A déli nap melegében szárnyra kaptak a pillangók és a darazsak.

A pusztaság közepén, egy tölgyfától és a körülötte zöldellő bokroktól nem messze, két kis indián gyerek feküdt. Egy kisfiú meg egy kislány. A fiú csupasz hátán, a leányka őzbőr ingén még ott fénylettek az esőcseppek, még mindketten maszatosak voltak a sártól és hallgatagok a mennydörgéstől, mégis nagy terveket forgattak a fejükben.

– Oda nézz! Bölény fekszik a bokor mögött! – így suttogott a kisfiú, de nem mutatott semerre, hanem csak a szemével intett a bozótos felé.

A kislány bólogatott.

Eltátotta a száját, úgy figyelt.

Mégsem mert megszólalni, inkább a kezével mutogatott. Ezt kérdezte az indiánok jelbeszédével:

– Hívjuk a harcosokat?

A fiúcska lassan nemet intett, és magára mutatott.

– Nem. A bölényt én akarom elejteni.

– Baj lesz, ha nem sikerül.

Észre sem vették, máris hallhatóan sugdolóztak, annyira felizgatta őket a vadászat gondolata.

– Hej, Mindigalvó, most már bánom, hogy magammal hoztalak. Nem lánynak való a harcosok iskolája, a vadászat.

– Testvérkém, Okos Hód Fia, bizony jobb lett volna, ha a fiúkkal indulsz bölény után kutatni. Vacogott a fogam, amikor az eső ránk esett, te pedig meg se moccantál. Pedig csak úgy zúgott-zengett a vihar. Még jég is koppant a fejemen. Most is félek, hátha összetapos minket az a bölény.

Az ám, a bölény! A sűrű bokor mögött, valóban valami állat látszott. Ilyen messziről még azt sem lehetett jól kivenni, vajon fekszik-e vagy álldogál. De hát élőlény volt, az bizonyos, mert meg-megrezzent a sűrű, ha a fejével vagy a farkával a legyeket csapkodta. Okos Hód Fia megmarkolta kicsiny íját és a nyílvesszőt, aztán Mindigalvóhoz fordult.

– Te kérted, hogy magammal hozzalak. No, hát csak aludj, Mindigalvó, amíg én egyedül elejtem a bölényt.

Mindigalvó felhúzta kicsi orrocskáját, és morcosan összerántotta a szemöldökét.

– Hátha nem is bölény.

– Azért is bölény! Mi láttuk meg az első bölényt!

– Nem is tudod elejteni.

– Azért is elejtem. Megsebesítem… Majd aztán szólunk, hogy itt van…

Mindigalvó erre már nem felelt semmit, hanem hason csúszva megindult a bátyja után, ugyanolyan nesztelenül és észrevehetetlenül, ahogyan az igazi harcosok közelítik meg az ellenséget… Hogyha erősebben rezdült a bokor, máris megtorpantak. Jaj, nehogy megszimatolja őket a bölény! Ha elriasztják, oda a dicsőség.

A bölény azonban nyugodtan állt a lombok árnyékában, és esze ágában sem volt gyanakodni. Igaz, a szél éppen felőle fújt, így nem szimatolhatta meg a két gyerek közeledtét. Pedig azok már alig egy ugrásnyira hasaltak mögötte. Okos Hód Fia feszítette az íját, Mindigalvó pedig egy nagy követ görgetett maga előtt.

A fiú most jobbra tért, a leányka balra. Két oldalról akarták meglepni a zsákmányt. Az egyik majd belelövi nyilát, a másik hozzávágja a nagy követ.

Csak ne remegne kezük az izgalomtól! Hiszen felnőttek dolga, harcosok kötelessége a bölényvadászat. Ki látott gyereket másra vadászni, ha nem ürgére? Egymásra pillantottak. Aztán mint a villám felugrottak mind a ketten. Okos Hód Fia kiszökkent a sűrűből, és kilőtte a nyilát, Mindigalvó pedig felemelte a súlyos követ és odazuhintotta, ahol a bölény állt.

Hanem a nyílvessző csak a levegőbe repült, a nehéz kő meg a földre esett, mert a váratlan támadásra az a bölény hangos nyihogással megugrott. Mivel pedig a bölények nyihogni nem szoktak, mert az a lovak szokása, Okos Hód Fia tüstént rájött, hogy a bölény bizony nem bölény, hanem egy derék lovacska. Nem volt rest, fürgén a hátára ugrott.

Hej, most kezdődött csak a tánc! A fiatal vadló úgy ugrált, mint egy bakkecske, mindenáron le akarta vetni magáról a lovasát. A szeme forgott, nagyokat fújt, és patáival messze elrúgta a vizes göröngyöket. Sörénye, farka lobogott, akár a zászló.

A kicsi Mindigalvó tanácstalanul topogott körülöttük. Szívesen segített volna a bátyjának, aki takaró nélkül, kantár nélkül próbált megülni a lovacska hátán. Nagy szégyen, ha egy indián gyereket földhöz nyekkent a ló, hát még ilyen csikónyi, fiatal jószág.

Vadlovat betörni mégsem a gyerekek dolga.

Nem volt más hátra: Mindigalvó nagyokat kiáltott, hogy bátorítsa testvérkéjét, Okos Hód Fiát. Okos Hód Fia pedig rémeseket ordított, hogy megriassza a lovat, a ló pedig fújt és bakkolt, hogy elzavarja mindkettőjüket. Egyikük sem akarta megunni a dolgot.

A huzakodás egy pillanatra félbeszakadt, mert a lovacska, mintha csak megadta volna magát, fura módon leült. Úgy ült le, mint a kutyák, s Okos Hód Fia majdnem lecsúszott róla. Erre aztán Mindigalvó is felbátorodott, és csúfolódni kezdett:

– Szép kis bölényt fogtál! Szép kis bölényt fogtál!

– Hallgass, Mindigalvó! – kiáltott rá a bátyja a ló hátáról. – Akár bölény, akár nem, mégiscsak magam fogtam. Híres ló lesz belőle. Ezen fogom elejteni a Sánta Bölényt!

Alighogy ezt kimondta, a lovacska ismét felugrott, De mekkorát! Kis híja volt, hogy Okos Hód Fia le nem esett róla. Hanem azt már megakadályozni nem tudta, hogy a derék lovacska vágtába ne fogjon. Egy hangos nyihogás, egy hangos (vagy inkább riadt) rikoltás, és ló meg a lovasa egyszeriben messze elszáguldott.

Otthagyták Mindigalvót a préri közepén.

A kislány nevetett. Csöppet sem ijedt meg. Hiszen ismerte az utat hazáig, és amúgy is gyalogszerrel jöttek még hajnalok hajnalán.

Megérkezés

Okos Hód Fia riadtan kapaszkodott a lova nyakába. Folyton az járt az eszében, hátha a Sánta Bölény nevének hallatára ugrott akkorát. Végtére is meglehet, hogy az állatok értik az emberi szót.

A Sánta Bölény neve félelmetes név volt. Az indiánok azt mesélték róla, hogy ő a bölények Nagy Szelleme, aki egy öreg, sánta bika képében a csordák előtt jár, és vezeti azokat őszi és tavaszi nagy vándorlásaik során. Nem akadt senki, aki csak egyszer is látta volna, de mindenki hitte, hogy a sánta bika ravaszabb a rókánál is, s hogyha megharagszik, messzire vezeti népét. Olyankor elmarad a bölények szokásos évi vonulása.

A lovacska elszántan vágtázott. Ez volt az utolsó kísérlete, hogy megszabaduljon kéretlen utasától.

Okos Hód Fia azonban elhatározta, ha törik, ha szakad, ezt a lovacskát ő megtartja magának. Mi tagadás, eddig nem nagyon jeleskedett a lovaglásban, sőt talán kissé ügyetlen is volt, de most, hogy sikerült lóháton maradnia, és vágta közben a riadalma is elmúlt, egyszeriben úgy érezte, talán híres lovas is válhatna belőle.

– Végre nevet is kaphatnék… – morogta durcásan. Az indiánok között ugyanis az a szokás, hogy bátor tetteik vagy feltűnő tulajdonságaik után nevezik el társaikat. Volt olyan harcos a táborban, akinek egyszerre több neve is volt. Okos Hód, a feketeláb indiánok főnöke például éppen hat névvel büszkélkedhetett. Hívták Hosszú Lábnak (mert jól futott), Szürke Farkasnak (mert elszánt vadász volt), Kemény Lándzsának és Kemény Pajzsnak (mert a csatában támadni is, védekezni is jól tudott), Villámpatának (mert nagyszerű lovas volt) és végül Okos Hódnak (mert bölcsen vezette népét).