MIKSZÁTH KÁLMÁN

A BESZÉLÕ KÖNTÖS

Szerkesztette:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó:

Pályázatfigyelés Kft.

Hajmáskér, 2021

ISBN 978-615-6377-23-4

www.greenlightpalyazatok.hu

© Pályázatfigyelés Kft., 2021

TARTALOMJEGYZÉK

ELSÕ FEJEZET GONOSZ PRAKTIKÁK. PAPOKNAK AZ Õ NAGY KAPÓSSÁGUK

MÁSODIK FEJEZET ÚJ FEÕBÍRÓ. ÚJ KÖRNYÜLÁLLÁSOK

HARMADIK FEJEZET KÜLÖNÖS KÉSZÜLÕDÉSEK. ÁGOSTON KRISTÓF KÖVETSÉGE

NEGYEDIK FEJEZET NÉGY REZEDASZÁLLAL ELINDULNAK VALA

ÖTÖDIK FEJEZET A CSÁSZÁR ELÕTT. AZ ÉGI MÉRNÖK

HATODIK FEJEZET A MEGCSÚFOLT VÁROS

HETEDIK FEJEZET A DIKTÁTOR. KECSKEMÉT FÉNYKORA

NYOLCADIK FEJEZET A MÁSIK KAFTÁNY

KILENCEDIK FEJEZET AZ ÍTÉLET NAPJA

A SZERZÕ UTÓSZAVA

ELSÕ FEJEZET
GONOSZ PRAKTIKÁK. PAPOKNAK AZ Õ NAGY KAPÓSSÁGUK

Bolondok azok a városok, melyek arról panaszkodnak: »Sokat szenvedtünk; nálunk száz vagy kétszáz évig lakott a török.«

Azok a helyek szenvedtek igazán, ahol se török nem lakott, se labanc, se kuruc, s a magok emberségébõl éldegéltek, mint például Kecskemét, mert ahol a hadviselõ felekbõl ott tartóz kodék az egyik, ott csak egyik dominált, sarcolt, s a többiek oda se mertek szagolni, de ahol az egyik sem lakott, oda mind a három eljárt epret szedni.

Egy nap a budai pasának szottyant kedve egy kis élésre vagy pénzre: »Nosza fiam, Dervis bég, írj a kecskeméti bírónak!«

S ment nyomban a levél, melynek ékes stílusából nem hiányzott a »Fejetekkel jádzotok«.

De nem másként járt el a szolnoki Muszta bég, zsákmányolván Ceglédet, Kõröst, Kecskemétet és a környékes falvakat. Minden áldott héten vetett ki rájok terheket, írván: »Ez úri levelet szerrül-szerre minden városba, faluba lóháton hordozzátok, különben ne cselekedjetek.«

Számot tartott a jómódú városokra vitézlõ Koháry Imre uram õkegyelme is, ki a császáriak részérõl Szécsénybõl oszt vala rendeleteket, sõt a gácsi szolgabíró, nemzetes Darvas János uram õkegyelme se volt rest, rájuk üzenni, ha a kurucoknak kellett valami. S azoknak bizony mindég kellett.

Ehhez járultak a szerte csatangoló tatár hadak, a kalgai szultán emberei és a különbözõ portyázó csapatok, melyek a saját szakállukra dolgoztak. Tessék ezekkel valamennyiökkel barátságos lábon élni!

Kecskeméten már akkor is híres vásárok voltak. Ami a szemnek szép, a szájnak jó, azt mind halomra hordták ide a török, német és magyar kereskedõk a félországból, s mindig szomorú vége lett a vásárnak, kivált a »kirakodónak«, mert midõn éppen javában folynék, felhõ kerekedett a homokos úton, jött a kuruc, vagy a török, vagy egy labanc csapat, lecsapott, mint a villám, s megrakodva a legértékesebb holmival, köd elõtte, köd utána, kámforrá vált.

A keserû kortyokat pediglen nyelhette a nemes város, mert ha a török rabolta ki a sátrakat, akkor a labancok jöttek nagy kontóval a városra: fizesse ki a kereskedõk kárát, vagy különben kõ kövön nem marad belõle, ha a labanc rabolt, az is mindegy volt a szegény kecskemétieknek, mert akkor a kurucok és törökök követeltek kárpótlást az õ kereskedõik számára, s ez majd mindég ráment ezer aranyra.

Hiába sóhajtozott Szûcs János fõbíró uram, kétségbeesve döfködvén botjával az anyaföldet:

- Honnan vegyük, honnan? Hiszen nem a körmöci aranybánya ez itt alattunk, vitézlõ uraim, hisz ez csak homok, le egészen a pokolig.

Végre is lehetetlen volt tûrni, megtanácskozták a dolgot a nagyfejû emberek, s felcihelõdtek a nádorhoz, ki is Fekete Pál uram elbeszélése szerint nagyon elkedvetlenedett, mikor elõadták, hogy egy kérésök lenne:

- Csak valami nagyot ne kívánjatok, mert nem adom meg.

- Annyira nem kívánunk nagyot, kegyelmes uram, hogy még azt is sokalljuk, amink van.

- Valde bene, valde bene - szólt közbe a palatinus mosolyogva.

- Azt kérjük kegyelmességedtõl, vegye el a vásárainkat!

A nádor gondolkozott, köhécselt:

- Hm! Nem jó kormányzat, amici, olyasvalamit elvenni az emberektõl, amibõl az elvevõnek semmi haszna.

De csak mégis megjött nemsokára a rendelet I. Leopoldtól, hogy a kecskeméti vásárok ezentúl nem lesznek meg.

Dühösek lettek erre a törökök és a kurucok:

- Ezek a gaz cívisek a mellékjövedelmünktõl fosztanak meg.

Hanem iszen voltak ötleteik nekik is, s húsvét elõtt való fekete vasárnapon betört csapatával Kecskemétre a híres kuruc hadnagy, Csuda István uram; egyenest a Ferenci-szerzet zárdájára rohanván, ráparancsolt vitézeire:

- Semmihez se nyúljatok, gyerekek, csak a gvárdiánt kell lefogni és magunkkal vinni, mert azt kiváltják.

A gvárdiánt, a kövér Brunó atyát megfogták, felültették egy öszvérre, mely a zárda kertjének volt hû munkása, cipelgetvén a vizes-hordós talyigát, s hogy az átkozódó, kapálózó szent férfiú le ne maradhasson a Buri hátáról (Burinak hítták az öszvért), szíjakkal, istrángokkal kötözték oda.

Nem számítottak rosszul. Nagy riadalom lett Kecskeméten a keresztény hívek között. Özvegy Fábián Pálné, a púpos Galgóczi Juliánna és az elfonnyadt Bulki Klára, Litkei páter elnöklete alatt legott hozzáfogtak a váltságdíj gyûjtéséhez, házról-házra járván a perselyekkel.

- Váltsuk ki a szegény Brunó atyát. Gyönyörû prédikációt tanult be a húsvéti szent napra, azt nem szabad benne hagyni.

Száz arany gyûlt össze, azzal indultak el a kuruc tábort felkeresni az asszonyok választottjai, Porosznoki Gábor szenátor, Babos János kurátor és Doma Gergely uram, a kerékgyártó. Tarka kalandok és viszontagságok után végre feltalálták Csuda Istvánt, aki mogorván förmedt rájok:

- Kendtek ugye a kecskemétiek? No, mit akarnak?

- Eljöttünk érte! - szólt az ájtatos Babos, égre emelvén apró, szürke szemeit.

- Kiért? az öszvérért, vagy a gvárdiánért? - tréfálkozék a csalafinta eszû Csuda István.

- Mind a kettõért, ha meg bírunk egyezni - vélte Porosznoki uram.

- A pap keveset ér, hanem az öszvérnek hasznát vesszük. A tábori dobot cipeli.

Tetszett a kecskemétieknek a hadnagy kijelentése, mert ha nem sokat ér a pap, akkor olcsón ideadják; helyeslõn bólingattak a fejeikkel.

- Hát mennyiben volnánk a fõtisztelendõre nézve?

- Három aranyért elvihetik.

Három emberünk összenézett, nagy mosolyogva, mintha mondanák: »olcsó, bizisten olcsó«. Porosznoki hirtelen hátrahajtotta ráncos gallérú kék köpönyegének egyik szárnyát s benyúlt a nadrágzsebbe elõkeresni a három aranyat.

- Ehol ni! Fogja, hadnagy uram.

De a kuruc hadnagy kordiálisan tolta el magától a szenátor tenyerét.

- A papot az öszvér hozta, most már a pap is vigye az öszvért. Ez az igazság. Az öszvér nélkül nincs alku.

- Isten neki - felelte a szenátor jókedvûen. - Mit adjunk az öszvér váltságdíjába?

- Annak a szabott ára - ropogtatta meg Csuda a szavakat - százkilencvenhét darab arany.

A cívisekben meghûlt a vér, a tömzsi Babos meghökkenve pislantott a hadnagyra, nem tréfál-e, de biz annak roppant komoly most a hosszúkás, napbarnított ábrázata (verje meg a ragya), sokkal derengõbb volt annakelõtte; ám azért a kecskemétiek mégis megadták a módját.

- Volna-e lelke a hadnagy úrnak annyi pénzt elvenni egy öszvérért; négy arabs lónak az árát.

- Engedje vitézlõ uram külön a tisztelendõt!

- Az öszvérért inkább eljövünk máskor - toldotta ki Babos.

Majd Doma Gergely uram vette át újból a diplomáciai érintkezést, hogy, azt mondja, az öszvért nem használhatják többé a tiszteletreméltó atyák, mert az öszvér immár olyan komp ro mittált egyéniség, aki tábori szolgálatokat végzett egy protestáns szellemû hadcsapatban.

Legtöbb esze volt Porosznoki uramnak, mert õ rögtön átlátott a szitán, hogy a hadnagy kétszáz aranyat akar a gvárdiánért, és az öszvér-dolog egyszerû kedélyeskedés, minélfogva elõkotorászta zsebébõl a hagyományos harisnyát, megcsördítvén az aranyakat.

- Száz darab hiánytalanul; se égen, se földön több. Vagy a pénzt visszük haza, vagy a gvárdiánt. Kegyelmedtõl függ, vitézlõ uram.

- Nem lehet - rázta ez a fejét makacsul.

- Gondolja meg, kegyelmed - okvetlenkedék Babos -, hogy Krisztus Urunkat harminc ezüst pénzért adták el. Hogyne volna hát elég Brunó atyáért száz arany?

- Ne bibliáskodjanak - ripakodott rájok a kuruc hadnagy -, mert igaz, hogy Krisztus Urunkat harminc ezüst pénzért adták el, de hogy mennyiért váltotta volna meg a kereszténység a haláltól, azt kegyelmetek nem tudják.

Ilyen kötekedések közt alkudtak meg végre száz aranyban, amelyeket egyenkint nézegetett meg Csuda uram, nincsenek-e körülráspolyozva, megpengette, nem érzik-e hangjukon egy kis erdélyi akcentus (ott akkoriban hamis pénzverõk tanyáztak). Mikor aztán minden tisztára volt hozva, kiszolgáltatta a megcsappant tokájú Brunó atyát, kit nagy diadallal vitt most már a küldöttség hazafelé.

De nem sokáig volt örömük, mert amint a szûkebb pátriához közeledtek, alig hogy elhagyták Nagykõröst, melynek bogárhátú házai még látszottak az esti lila ködben, jobbról elõvillant Kecskemét karcsú tornya s egy közeledõ porfelleg.

- Mi a kõ lehet az? - tanakodtak embereink.

- Nyilván processzió jön elibünk.

- Lesz dikció is reverendissime, persze lesz. Nem ártana válaszra elkészülni.

Brunó atya szemeiben könnyek csillogtak.

- Szegény jó híveim szeretnek, rettenetesen szeretnek. Vajon ki tartja az orációt?

- Alkalmasint a szépszavú Litkei páter. Persze, persze. Hiszen már látom is. Õ az ott elöl. Kutya legyek, ha nem õ.

Nem kellett kutyává lennie Doma Gergely uramnak, mert csakugyan Litkei páter volt: nagykarimájú kalapját, óriási termetét messzirõl föl lehetett ismerni, csak éppen a kísérete nem volt processziós nép, hanem török katonák. - Az akasztófára való Ali Mirze aga vezette õket.

- Jó estét, jó estét - kiáltá, amint ellovagolt utasaink mellett -, viszitek haza a papot, jó emberek. Mi is a magunkét.

Nevetett az aga, Jézus nevét kiáltozá Litkei szerzetes; Brunó atya a kendõjével integetett utána:

- Téged is kiváltunk, édes fiam.

S bizony elsõ dolga volt hazaérve megindítani a gyûjtést. Özvegy Fábián Pálné, a púpos Galgóczi Juliánna és az elfonnyadt Bulki Klára újra bejárták a könyörületes embereket:

- Ne hagyjuk a gaz pogány kezén pusztulni a szegény szerzetest. Mit gondolna rólunk a kereszténység?

Ahol ez nem nyitotta meg az erszényt, Fábián Pálné hozzátette:

- S mit szólna hozzá Nagykõrös?

De már erre minden kecskeméti lelkû ember kiszúrta a maga húszasát, s Litkei szerzetes is hazakerült.

Hagyján, ha ezzel vége lett volna, de annyira divatba jött a papokkal való kereskedés, hogy valahányszor egy kis apró költségre szorult meg valamelyik csapatvezér, nyomban kiadta a rendeletet:

- Egy kecskeméti papra van szükségem! (Az már bizonyos summát jelentett a pénzpiacon.)

Egy darabig csak kiváltogatták a jámbor cívisek, mígnem maga Szûcs János fõbíró uram, restellvén a város ilyetén kizsákmányolását, útját vágta azzal a vallástalan kijelentéssel:

- Ha az isten engedi a maga szolgáit, miért ne engednénk mi? Végre is a saját gazdájuk van elsõ sorban hivatva.

Néhány szerzetes atya a nyakukon maradt, mire hirtelen leszállt a papok értéke a zérusra, s más portéka után néztek a hódító urak. Azokon lehetetlen volt kifogni.

Péter-Pál napján betörtek a szolnoki törökök s a templomból kijövõ asszonyokból magukkal hurcolták a fõbíró menyecske-feleségét, valamint Doma Gergelyné asszonyomat.

Az egész város lázban volt. Ez már félig se tréfa, atyafiak! Mert a papokkal még csak megjárta a manipuláció! Azokban nem történt semmi kár, míg odavoltak. De az asszonyok, az egészen más! Teringette, az asszonyokkal nehezen megy az efféle!…

Szûcs János annyira elkeseredett, hogy rögtön letette a fõbíró tisztét s eladván egyik kõházát, Doma Gergellyel asszonyaik után indultak. Szûcs uram kétszáz aranyat adott az oldal bordács káért, Doma Gergely azonban csak huszonöt aranyat kínált, ha az övét hazaeresztik, százat, ha ott tartják, de örökre - úgy, hogy õ más asszonyt vehessen el. Zülfikar aga gondolkozott egy ideig, aztán szomorúan mondá:

- Csak vidd az asszonyi állatot, barátom!

Ezalatt páni félelem fogta el a kecskemétieket. A kurucok is betörtek és a dúsgazdag Végh Tamás Vica nevû hajadon leányát ragadták el egy lakodalomból, mikor ifjabb Nagy Mihállyal a lötyögtetõt járta; éppen javában forgatta, mártogatta a legény, s cifrázott, aprózta, resze-riszált a leányzó, mikor felpattant az ajtó, s becsörtettek a Csuda uram huszárai. Mi lesz ebbõl, uram teremtõm? Az ágyasházakból húzzák ki a becses fehérnépeket maholnap! A kalgai szultán váltig üzengeté, hogy a legszebb tíz asszonyra vásik a foga. A budai törökök is minden órán jöhetnek.

Bár még akkor nem zengett a kecskeméti lányokról az a játszi nóta: »aki legény, innen hozzon menyecskét«, azért már akkor is gyönyörûek voltak. Ezt még a kõrösi legények sem tagadták.

Csöppet se csoda hát az általános kétségbeesés. Olyan volt a helyzet, mint a fekete posztóval bevont mesebeli városokban, hol a hétfejû sárkány rendre felfalja a szûzeket. Melyikre kerül a sor, ki következik most? Ez a bizonytalanság egy láthatatlan hurok volt, amelyet mindenki nyaka környékén érzett. Tízszer megrettent naponként egy-egy kerekedõ porfelhõtõl, s ha éjjel zúgni kezdtek a Talfája-erdõ csenevész fái, abból is elõrémlett a száguldó csapatok dübörgése: »Jaj, megint jönnek a portyázók!« Estende apró kezeiket összetették a nõk s ájtatosan fohászkodának a város patrónusához, Szent Miklós püspökhöz; hátha az tehetne valamit, azzal a kacskaringós bottal, melyet a város pecsétjén bamba képpel tart egy kecskefejbe szúrva.

(Gyanakszom, hogy sub clausula benne volt ezekben az imádságokban: »ha pediglen mégis az lenne az isten rendelése - add uram, hogy inkább a Csuda huszárjai jöjjenek, mint a kutyafejû tatárok és a budai törökök«.)

MÁSODIK FEJEZET
ÚJ FEÕBÍRÓ. ÚJ KÖRNYÜLÁLLÁSOK

Az elkeseredés nõttön-nõtt. A város ügyei egyre rosszabbul néztek ki. A törvénykezés szünetelt, mióta a vásárokat eltörülték, mert nem volt honnan bírákat fogni, pedig Kecske mé ten a fogott bíróság volt úzusban. A vásárra jött idegenekbõl állították össze a törvényszéket.[1] Most pedig, hogy Szûcs János a fõbírói pálcát letette, nem akadt, aki utána nyúljon. Hiszen nem evett nadragulyát senki! Négy-öt rendeletet kapni napjában, csupa lehetetlen kívánsá gok kal, s azzal a nyájas postscriptummal: »mert különben karóba húzatom kegyelmedet« (amilyen bolond világ van, meg is cselekszik).

Az emberek hangosan zúgolódtak.

- Vagy költözködjünk ki innét, vagy haljunk meg itt, de így nem élhetünk.

- Csinálni kell valamit.

- De mit? A törököt csak nem verhetjük ki az országból mi magunk, ha a császár se bírja.

Amint ekképp tanácskoznának gondterhelten a szenátorok a városházán, egyszerre csak bekiált a nyitott ablakon egy hang:

- Már én pedig azt mondom, hallja kegyelmetek, hogy nem elkergetni kell a törököt, hanem idehozni Kecskemétre.

A szenátorok mind fölnéztek:

- Ki az a vakmerõ? Ki beszél odakint?

- A Lestyák szabó fia!

- Hogy mer az a mi beszédünkbe belekotyogni - méltatlankodék Zaládi Márton (s intett a hajdúnak): - Csukja be kend az ablakot.

Porosznoki Gábor fölugrott, mintha valami villamos erõ lökte volna fel.

- Én pedig azt mondom, nem kell elkergetni a fiatalembert, hanem ide kell hozni, hogy meghallgassuk.

A komoly városi atyák a fejeiket csóválták, de a legtekintélyesebb szenátornak nem mertek ellentmondani, csak Ágoston Kristóf duzzogott:

- Az apja is bolond ember, a fiú is az. Egy diáktól kérjünk consiliumot? Persze van neki, mert õ már kapott.

- Mit? - tudakolta a kíváncsi Kriston Ferenc.

- Consilium abeundit, hahaha. - Kicsapták Nagyváradról. Hadd adjon tanácsot, igenis. Úgyse sok tekintélyünk van, hadd legyen még kevesebb.

Aztán elbeszélte, hogy az apja hõbölygõs; egyik kereke hiányzik. Minap a derék Brunó atya elküldte hozzá a kabátját, hogy vegye ki belõle a zsírpecsétet. Ki is vette, de úgy, hogy a pecsétes helyeket kivágta ollóval. Szegény Brunó atyát jó hogy a guta nem ütötte meg.

Pintyõ Gyuri, a hajdú, lelkendezve hozta be ezalatt a Lestyák-gyereket.

Csinos, szikár kamasz volt, olyan sertehajjal, mint egy kartácsoló kefe.

- Fiam - szólt hozzá nyájasan Porosznoki -, az imént bekiáltottál valamit, ami az én fülemet meg ütötte. Ne restelld bõvebben kimagyarázni.

Lestyák Miska nem jött zavarba, világosan, értelmesen szõtte-fonta a szavait:

- Én bizony azt gondoltam, nemzetes urak, hogy aminõ viszonyok közt a mi édes szülõ városunk van, nem sokat érnek a holt fermánok, írásbeli biztosítékok, százszor többet érne egy eleven bég, vagy legalább csausz, aki köztünk lakván, igen sok apró kellemetlenséget elhárí tana a fejünkrõl. Szabad város vagyunk, nemzetes urak, de szabadságunk láncokból van kovácsolva. Keressünk magunknak egy zsarnokot, hogy megélhessünk!

A tanácsnokok összenéztek, ámultan, megbabonázva. Ilyen szép meleg szavakat rég nem hallottak, ilyen szép érces hang még nem csengett ebben a teremben. Reggel óta ülnek itt tanács talanul, s íme mintha váratlanul egy fáklya gyúlna ki a sötétben.

- Vivát! - kiáltá Puszta Máté. - Ez aztán okos beszéd.

- Igaza van! - mondá az õsz Pató György, ezüst menteláncát megrázva. - Tiszta búzaszemet kapart ki a polyvából.

Porosznoki Gábor felkelt helyérõl, odajárult Lestyák Miskához és megveregette a vállait.

- Voksod van, fiú, ezentúl - szólt ünnepélyesen. - Üljön le kegyelmed, Lestyák Mihály uram közibünk. (Éppen volt a zöld asztalnál egy üres szék: a Szûcs Jánosé.)

A lelkesedés tört ki erre. A magyar emberek szeretik a meglepõ fordulatokat, s ez az volt. A városatyák felugráltak, kezet szorítani a kamasszal. Még Ágoston Kristóf is békülékenyen dörmögte Kriston Ferenchez hajolvást:

- Csak az a kecske apja ne volna!

- Ugyan hagyja el kegyelmed - válaszolt Kriston uram kesernyésen. - Hisz a város címerében is kecske mekeg.

- Jó, jó, de az apja még bocskoros tótnak jött be Kecskemétre.

- Éppen nem látszik meg a gyereken.

Valóban mindenki olvashatta egy orvosi szakközlönyben nemrég, hogy ha egy fehér ember sebét (orvosi nyelven: bõrfolytonossági hiányát) egy szerecsen bõrével toldják ki, a kis fekete bõrdarab lassanként megfehéredik a fehér emberen, és viszont a fehér bõr fekete lesz a szerecsen testén. Ez a processzus folyik századok óta a nagy magyar városokban. Egy-egy idegen család teljesen beforr a magyar testbe, sõt még a színét is fölveszi. Az öreg Lestyák szabó úgy néz ki fakó hajával, kerek fejével, mint egy ostyépka, míg Miska már tojásdad kemény arcával, melyen az agyafúrtság látszik, dióbarna szemeivel, vékony bajszával igazi kun, aki úgy venné ki magát e teremben, ha becsületes ruhában lenne s nem ingujjban, mint a falon függõ õs szenátorok valamelyikének unokája.

Nagy lendülettel indult most meg a tanácskozás. Kimondták egy lélekkel, hogy Kecskemét ez idõ szerinti politikája oda megy ki: minden áron törököt szerezni.

Majd új tárgyra tért át az »elölülõ« Porosznoki:

- Hátra van még a fõbírói szék betöltése. Boldog idõkben jutalma ez a polgári virtusoknak. Az egész város részt vesz a választásban. De ma, midõn a fõbírák egész sora mártíromságot szenvedett, egyet karóba húzatott a budai szandzsák-basa, egy a konstantinápolyi Jedikulában senyvedt el bús rabságban, egyet a kurucok szurkáltak agyon pikáikkal, a negyediknek a hitvesét rabolták el, ma, mondom, hõsies önfeláldozás a fõbírói pálca elvállalása, s egy polgártársunkat sincs jogunk választás útján odadobni a szerencsétlenség torkába. Mert kire adnák ma szavazatukat az egyesek! Arra-e, akit sokra becsülnek? Lehetséges-e, hogy nem a közbizalom, hanem a közgyûlölet emelne a közügyek élére embereket? Én lehetségesnek tartom, nemzetes urak. (Zajos tetszés.)

- Igaz! Úgy van!

- Ily circumstantiák közt, miután a fõbírónak a szenátorokból kell lennie, az az egy modus vivendi van, ha kegyelmetek közül önként vállalná valaki a fõbírói tisztet…

Nyugtalanul indítá el tekintetét köröskörül. Templomi csönd honolt a teremben. A szenátorok meg se moccantak.

- Senki? - kérdé elboruló homlokkal. - Akkor hát a legvégsõ eszközhöz kell nyúlnunk, melyet akkor rendelnek õs szokásaink, ha valakinek végzetes kimenetelû feladatot kell a szenátorok közül vállalnia. Hozza be Pintyõ az ólomládát!

A hajdú egy kis ólomládikát hozott be a szomszéd benyílóból, melynek mind a négy oldalán egy-egy halálfej volt, keresztbe tett kaszákkal, kiverve.

- Itt van a tizenkét kocka - szólt Porosznoki tompán, s kigurította õket az asztal közepére, melynek zöld mezején pajkosan játszott, ugrált a beszûrõdõ õszi napsugár. - Egy fekete, tizenegy fehér! Aki a feketét húzza, az a fõbíró.

A kockákat újra a ládába rakta vissza.

- De csak tizenegy szenátor van jelen - szólt közbe Kriston uram reszketeg hangon -, az egyik kocka fölösleges.

- Kivévén, ha Lestyák uram is húz.

- Ha voksa van, húznia is kell - vélte Zaládi uram -, a jogok köpenyege kötelességekkel van megbélelve.

- Hadd húzzon! - dönték el egyértelemmel.

A Lestyák Miska szeme megcsillant, arca kigyulladott.

- Bárcsak a feketét húznám - gondolta magában.

Ezalatt a hajdúk révén kiszivárgott a künn ácsorgó tömegbe a Miska esete: hogy ültek ott a szenátorok reggel óta megdermedt ésszel, hogy jött Miska az ablak alá, s üres tereferéjük alatt mint dobta közéjük a bölcsesség szikráját, mire fogta magát Porosznoki Gábor, behívatta az utcáról, és odaültette a zöldasztalhoz a város vénei közé. Hallott már valaha valaki ilyen dolgot? De iszen Porosznoki Gábor mégis derék ember, aki a bagoly csõrében is észreveszi a fényeset.

A nép élénken hullámzott az épület elõtt. Néha egy-egy hang kivált a zsongásból: Éljen Lestyák Miska! Lássuk Lestyákot! Hallani akarjuk!

Fábiánné asszonyom egy nagy csoportnak magyarázta élénk mozdulatokkal, mintha köpülne:

- Megnyilatkozott az esze. Isten álmában adta tudtára, mit kelljen mondania, szegény városunkat hogyan kell a gonosz pogánytól megmenteni. Hogy miért szemelte ki az isten éppen õt, kérdezi kegyelmed, Létasiné asszonyom. Mert õ szent felsége mindig a mesteremberek gyermekeivel dolgoztat. Krisztus urunk ácsmester fia volt, ez meg egy szabómester fia. De ahol jön, ni!

A szomszéd házikóból szapora léptekkel csörtetett elõ Lestyák Mátyás uram, dühösen lógatva egyik kezében a rõföt, a másikban egy búzavirágszín mentét, melyen még ott voltak a fércek.

- Hol az a kölyök, hadd ütöm agyon! - kiáltozott hevesen. - Ide jött, itt kell lennie.

- Bent van a szenátusban.

- Kicsoda? A Miska? Hát hogy ment az oda? Elõlem bújt el? Hanem iszen bevárom én, amíg kijön. Majd adok én annak az imposztornak. Pozdorjává töröm a gézengúzt. Odaadom neki a vasat ezelõtt egy órával, hogy melegítse meg, mert még ma haza kell vinnem ezt a mentét a halasi polgármesternek, aki deputációba mégyen abban holnap Pest megyéhez Nógrád megyébe.[1] Most aztán bekiáltok a konyhába: »Miska, hozd be már azt a vasat!« Hát se vas, se Miska. Ne pukkadjon meg aztán az ember mérgében?

Pártját fogta Miskának Katona Bálint, a szûrszabó.

- Nem lehet ám már az ilyen felnõtt legényt szabóinasnak befogni, vasalómelegítéssel kínozni.

- A saját portájáról ítélkezzék kend - vágott vissza nyersen a szabó. - Hát mit tegyek vele, ha nem való másra a sehonnai? Elõbb-utóbb is felakasztják. Persze, mindig városi ügyek után hajkuráz. Majd adok én neked városi ügyeket! Kékre verem a gazembert!

- Abból ugyan semmi sem lesz! - szólt bele újra Katona Bálint, a fiú mai nagy érdemére gondolva.

- Itt süllyedjek el, ha föl nem képelem.

Katona Bálint már éppen magyarázni akarta puhább anyagban dolgozó pályatársának, hogyan jutott be Miska a szenátusba, mikor nagy robajjal megnyílt a tanácsterem ablaka, s nemzetes Porosznoki Gábor uram kihajolt:

- Tiszteletreméltó népei Kecskemét városának! - szólt a tömeghez stentori hangon, mire síri csend állt be. - Jelentem kegyelmeteknek a tanács nevében, hogy e mai naptól számítva egy évre a város fõbírája törvényeink és szokásaink szerint, nemzetes, tiszteletreméltó és vitézlõ Lestyák Mihály uram lett.

A meglepetés fölszisszenése nyisszant végig a tömött csoportokon. Az elsõ száj hahotára nyílt talán: »hahaha«, »Lestyák Mihály, hehehe!« Az elsõ hang tán még így indult, de egy másik hanggal találkozott útközben, egy, meglehet szokásból, elszabadult »éljen«-nel, minélfogva részint elakadt, megtompult, részint éljenné hegyesedett ki. És utána a sok száz meg száz hang mind-mind éljennek csatlakozott a kidomborodó, az uralmat magához ragadott elsõ éljenhez, nagy széles és hömpölygõ kiáltássá dagadva a levegõben… Ám ha az elsõ »éljen« szerényebb és az elsõ »hahaha« frissebb, akkor az éljen szakadt volna ketté, és most a fellegverõ ordítás úgy hangzanék, mint a mélységes pokol kacaja: hahaha, hihihi. A »pigra massa« minél nagyobb, vaskosabb, annál könnyebb, mint egy lágy pehely, melyet az elsõ fuvallat visz, visz a magasba, hemperget, himbál jobbra-balra.

A harsogó éljenzésekre az utcák önteni kezdték a népeket. Mindenünnen kíváncsiak rohantak elõ. Némelyek csáklyákkal, vizes vödrökkel: »Hol a tûz?« vagy pedig efféle kérdésekkel: »mi az? mi történt?«

A városház kapuja megnyílt, s a szenátorok kettesével jöttek, közbül Lestyák Mihály.

- Jön! Jön! - Rémítõ tolongás támadt. Mindenki hozzá akart férkõzni.

Kevélyen, méltóságteljesen lépdelt, mintha nem is a régi lenne. A fiatalság pírja égett arcán, szemeit mosolyogva hordozta meg a tömeg közt, ahogy illik a szerencse fiához. Két oldalt egy-egy hajdú aprózott mellette, magasra emelt pálcával, miként a római konzulok liktorai. Ez volt a hatalom külsõ jelvénye Kecskeméten.

De rá is fért nemzetes bíró uramra - mert egy kicsit furcsán festett az ezüst gombos dolmányú tekintélyes szenátorok közt egy huszonkét éves suhanc, vedlett mellényben, ingujjban. Vagy hogy ezért volt ez érdekes látnivaló, amelyre ujjongásban tört ki a nép.

Az öreg Lestyák hol elhalványodott, hol bíborvörös lett.

- Istenem, istenem, álmodom-e? - és megdörzsölte apró szürke szemeit, vagy hogy talán az elõszivárgó könnycseppeket törülte el. - Fogjon meg szomszéd!

Csakugyan összeesett volna, ha Katona Bálint fel nem tartja.

- No, most náspángolja már el kegyelmed a város fõbíráját, ha olyan nagy potentát!

Nem felelt semmit, kezeibõl erõtlenül hullott ki a rõf, szemeit behunyta, de a sötétben megérzé a fõbíró közeledését, egyszerre hozzá ugrott, mint egy hörcsög és ráteríté a vasalatlan új mentét, melyen még a fehér cérnák, meg a krétavonalak is rajta voltak.

A tömeg ezt is élénk, zsibbasztó tetszésrivalgással fogadta, csak Katona Bálint kurjantott fel tréfásan:

- Hollá, Mátyás bácsi! Miben megy most már a halasi polgármester Fülekre?

Az öreg szabó dölyfösen felelte:

- Menjen õkelme szûrben. Kis ember õ arra, hogy én varrjak neki mentéket.

S ezzel, mint egy öklelõzõ bika, utat vert magának a csoportosuláson, rohant egyenest haza, a házikója elõtti kis kertbe, hol egy nagy körtefa lógatta kívánatosan rozsdapiros gyümölcseit; az alátámasztott hatalmas ágak kifelé csüngtek az útra.

Mint az evet, oly gyorsan mászott fel egész a koronáig, s eszeveszetten elkezdte rázni a felsõ gallyakat. A fölséges zamatú körték, az õ féltett kincsei, sûrûn potyogtak a tömeg közé, »cup, cup«. Gyerekek, asszonyok összeröffentek, és a gyümölcsre vetették magukat, mint mikor koronázáskor aranyakat hány szét a tárnokmester. Meglett férfiak is lehajoltak a guruló körték után.

- Egyetek, lakmározzatok! - rikácsolta az öreg, s rázta szilajan, egyre rázta a vén fát, míg csak egyetlen körte volt rajta.

…Így tartotta meg a fia installációját.

HARMADIK FEJEZET
KÜLÖNÖS KÉSZÜLÕDÉSEK. ÁGOSTON KRISTÓF KÖVETSÉGE

A fõbíró-választás elsõ mámorát kialudták. Másnap, harmadnap kihûlt a közönség. »Mégiscsak bolondság volt«, mondogatták. »Valóságos farsangi tréfa!«

- Nevetségessé teszik a várost! - hánytorgatták némelyek.

- A szenátorok fifikája, hogy a saját bõrüket téli pihenésre eltehessék.

Itt-ott kipattant a bosszúság, elszólta magát az irigység, rügyet eresztett egy-egy elejtett meg jegyzésben az elégedetlenség. De a külsõ hatalmasságok siettek elismerni az új fõbírót. Zülfikar aga nyájas levelet írt neki a »jól õrzött Szolnok várából«, hogy egy nemes cselekedettel kezdhetné meg hivatalát, ha kiváltaná a nála lévõ két szerzetest. Csuda uram négy szekér kenyeret kért tõle elég barátságos hangon. Csak a budai kajmakám megbízott embere Halil effendi, aki oda jött Kecskemétre adóügyeket rendezni, orrolta meg a városházán, hogy egy szakálltalan ifjonccal eresztik össze tanácskozni, mire a fõbíró sarkon fordult, becsapta rá az ajtót, melyen egy pár perc múlva Pintyõ hajdú nyitott be, egy vén kecskebakot vezetve kötélen.

- Mit akarsz itt ezzel az oktalan állattal, te hitetlen kutya?

- A fõbíró uram parancsából hoztam, hogy ezzel tanácskozzék az úr, mert ennek van szakálla.

Tetszett Kecskeméten a »tromf«, s Miska javára billent a serpenyõ.

- Ember lesz belõle! Nem hagy magával packázni. Jól megleckéztette az effendit. Még ilyen fõbíránk sem volt!

Nagy figyelemmel kísérték azontúl: mi lesz belõle. De jutott is minden napra egy kis csemege a közvéleménynek.

Beszélték, hogy a fõbíró magához hívatta a »finom kalapácsú« Balogh Jánost és a Brassóból ide szakadt híres ötvöst, Walter Vencel uramat: készítsenek egy karikás ostort, melynek színaranyból legyen a nyele, kirakva topázzal, smaragddal és más színtjátszó drágakövekkel, valamint egy filigrán fokost, ugyancsak aranyból a nyelét, ezüstbõl a baltáját. Éjnek a napot ne nézzék, hanem megfordítva. Egy vagyonba kerül a két ékes szerszám.

(Hát van a városnak az effélékre pénze?)

A következõ vasárnap a bíró és két szenátor bejárták a boltokat és mind megvették a nemzeti színû pántlikát, aztán kihajtattak a város négy lován a Szikrára.

Szikra a Kecskemét Szaharája. Egy tenger, homokból. Azóta már megfogták a faültetõ unokák, akkor még szabad volt a homok, s futott, vándorolt, hömpölygött a végtelenbe megszakadozott hullámokban, tetszése szerint.

Köröskörül végtelen darabon sem víz, sem növény; a nap liliom-színekben szórja verõfényét a milliárd apró homokszemekre, melyek mozognak, hömpölyögnek szemkápráztató gyorsaság ban, mintha ezer meg ezer láthatatlan seprõ dolgozna szüntelen, vagy hogy csak a napsugár mozog és ugrándoz rajtuk. Állatnak, élõ teremtésnek semmi nyoma. Ez a föld nem lehet szülõje még egy picinyke ürgének sem. Mert ez a föld csak átutazóban van. Itt nem lehet odahaza senki, ahol maga a föld sincs odahaza. Egy ürge is szereti, ha lyukát elhagyja, hogy visszatalálhasson rá… Ej, ki próbálna itt megjelölni ha csak egyetlen porhanyó dombot, amelyikre holnap rátalál? A buckák odább sietnek, mint a nyugtalan utas. Föloszlanak, futnak és alakulnak…

Mély halotti csönd van. Csak néha csattan egyet fent a légben a villás fecske, mely nem átall erre röpülni. Messze, nagyon messze egy-egy vadkacsapár hápog. Ott valahol nádas van. Majd bölömbika huhhant erõs, durva hangján.

A nap ha kél, egy homokbuckából kapaszkodik fel, a lehajló égrõl lehunytakor megint egy homokbuckába pottyan be. Egy fénylõ vándorló homokbuckának látszik a nap is, melynek arany porzója szétfrecseg a magasból a szürke-barnás, egyszínû világ fölött.

Soká, soká kell menni, míg végre feltör az ajkon önkéntelenül az örömkiáltás: fû, fû! Most már nem messze lehet a víz sem. Törpe füzek között kanyarog a regényes Tisza, a mi édes vizû folyamunk. Balról kis viskó fehérlik, a pusztabíró lakása. Dús legelõk terülnek el mögötte, zúgó nádasokkal. Amott egy cserény, szemben vele megbarnult szárnyék, ahová a gulyák, ménesek jutnak »fedetlen« hajlék alá.