A mű eredeti címe: Kiss me in Mykonos

Szöveg: Stephanie Elliott, James Noble

KCP Loft is an imprint of Kids Can Press

Copyright © 2019 Working Partners Ltd.

Series created by Working Partners Ltd.

Hungarian Translation © Balássy Fanni

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. ifjúsági könyvkiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2022

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Balássy Fanni

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-223-0

All rights reserved. No part of this publication may be reproduced, stored in a retrieval system or transmitted, in any form or by any means, without the prior written permission of Kids Can Press Ltd. or, in case of photocopying or other reprographic copying, a license from The Canadian Copyright Licensing Agency

(Access Copyright).

This is a work of fiction and any resemblance of characters to persons living or dead is purely coincidental.

Published in Canada and the U.S. by Kids Can Press Ltd.

25 Dockside Drive, Toronto, ON M5A 0B5

Kids Can Press is a Corus Entertainment Inc. company

Unokatestvéreimnek

ELSŐ FEJEZET
Zach

JÚLIUS 14. SZERDA,
12:07

„Kalós órises spití.”

Isten hozott itthon.

Rámosolygok egy idős görög hölgyre, ahogy átlépem a míkonoszi reptér kapuját. Egy görög öregúr mellett ácsorog, együtt köszöntik az előttük elcsoszogó, elcsigázott utasokat, miközben várják, hogy megérkezzen, akire várnak. Biccentek a köszönést fogadva, rájuk pillantok, de tétovázok a válasszal – „Efcharistó, alá eímai pragmatiká Amerikanós.” (Köszönöm, de igazából amerikai vagyok.) –, mert kijöttem a gyakorlatból. Hatéves koromig éltem Míkonoszon, és a DNS-em „görögebb” már nem is lehetne – százszázalékos a teszt szerint, amit apa vett a családnak pár éve karácsonyra –, így tudnom kellene kezelni egy ilyen hétköznapi helyzetet.

Szóval, csak elmosolyodom, és tovább sodródom a tömeggel. Legutóbb hat hete jártam Míkonoszon, a nagymamám temetésén. Gombócot érzek a torkomban, ha csak rágondolok. A reptéri hölgy egyáltalán nem hasonlít a nagymamámra, ő alacsony és ősz, amíg mama magas volt, a bőre olívaszínű, és a haja (többnyire) megőrizte a sötét színét. Olyan ismerős a néni hangjában csengő gyengédség, eszembe juttatja, amikor mamával telefonon beszéltünk, és azon kuncogott, milyen amerikai az akcentusom.

És igaza volt. Sokat felejtettem a görögtudásomból. Mindig otthon éreztem magam Míkonoszon, de ma olyan, mintha kívülálló lennék.

Átmegyek a fotocellás ajtón, és beállok a taxira várók sorába. Másodpercek alatt izzadságcseppek jelennek meg a homlokomon és a tarkómon, miután kilépek a légkondicionált reptérről a görög sziget fülledt, tikkasztó forróságába, amely annyira különbözik a chicagói nyarakétól, amikhez hozzászoktam. Érzem, ahogy egy csepp szinte gúnyosan végigcsorog a nyakamon, a bőrömhöz tapadó pólóing gallérja alá, amelyet a vállamon átvetett táska pántjai tartanak a helyén. Mindkettő rossz választás volt. És hiába biztattak, hogy nevezzem bátran otthonomnak ezt az országot, egyszerűen nem találom a helyemet.

A reptérről hazafuvarozó taxisofőrnek feltűnik, milyen fáradt vagyok a hosszú, éjszakai repülőút után, ezért csendben teszi meg a negyedórás utat a nagyszüleim házáig, én pedig az ablakon át bámulva ütöm el az időt. Ahogy a görög nyelv, úgy a míkonoszi tengerpart is egyszerre ismerős és ismeretlen számomra. Ha a végtelen horizontig nyújtózó, ragyogó kék tenger és a meredek, lankás dombokat pettyező, fehérre és kékre meszelt házak közé pillantok – fejben próbálom megbecsülni a közöttük feszülő távolságot –, akkor is, valahogy minden elérhetetlennek tűnik. Mint egy álom, amelyre képtelen vagyok visszaemlékezni: pontosan így érzek, ha azokra az időkre gondolok, amikor még Míkonoszon éltünk a szüleimmel. Miután kiköltöztünk külföldre, minden nyarat itt töltöttünk tizennégy éves koromig, vagyis öt évvel ezelőttig. Azután apa és a testvérei úgy döntöttek, hogy a szüleik már túl idősek ahhoz, hogy az egész család – a négy gyerekük, öt unokájuk, és akkor még csak egy dédunokájuk – egyszerre rohangáljon körülöttük. A nagyszüleim persze másképp látták a dolgot, az éves nagy találkozók azonban megszűntek, és a család szűkebb körei megbeszélték egymás között, hogy ki mikor látogatja meg mamáékat. És mivel az apám Chicagóba költöztetett minket, így nekünk mindig egy fokkal nehezebb volt megszervezni a látogatásokat, mint apa másik két testvérének, akik közül kettő Míkonoszon, egy pedig Berlinben élt. Ebből következően csak néhányszor jártam itt az elmúlt öt évben.

Nagymama és nagypapa kívánsága, hogy mindannyian egyszerre összejöjjünk, csak a temetésükön teljesült. Egy éve temettük el nagypapát, és hat hete nagymamát.

Kevesebb mint tíz perc után a taxi lefordul a partról, és felfelé indul a dombon, ahonnan szebb kilátás nyílik a kozmikus reflektorfénytől, a naptól ragyogó tengerre. A másik oldalamon a víz felé nyúló lejtő közepén dermedten állnak a házak. Könnyű megkülönböztetni a helyi házakat a nyaralóktól, azok előtt nem lóg száradó ruha, és nincsenek hanyagul szétszórva az udvaron a gyerekek játékai. A villák ára néhány millió euróra rúg, öt felett minden plusz fürdőszobáért további félmilliót számolnak fel, de még a hétköznapi házak ára is megközelíti az egymilliót. Nem is a házat, hanem a lélegzetelállító kilátást, az egész évben pompás időt, és a nyugodt, kellemes mindennapokat kell itt megfizetni.

És én elszántan ki fogom élvezni mindhármat, amíg itt vagyok.

Még ha nem is igazán érzem magam idetartozónak, jó itthon lenni.

A sofőr lelassít a domb legtetején álló ház előtt – a széles, kétszintes palota egy olajfákkal teleültetett kertben áll, amelyet vörös csillagként lángoló murvafürtök varázsolnak színpompássá. A főépületet két kisebb ház veszi körül, mint két műhold.

A sofőr hozzám fordul, és görögül hadar. Hirtelen pánikba esek, amíg a szavak le nem fordítják magukat a fejemben, és az anyanyelvem úgy dereng fel előttem, mintha mindig is ott lett volna. A taxist lenyűgözi a nagyszüleim birtokának mérete. Elmesélem neki, hogy a ház több mint ötven éve, három generáció óta a családé, és része szinte az összes legkedvesebb gyermekkori emlékemnek.

Ahogy átadom a fuvardíjat és a nagylelkű borravalót, azt mondom neki, „eínai to agapiméno mou méros ston kósmo” – ez a kedvenc helyem az egész világon –, és egy pillanatra zavarba jövök, ahogy a hangom elérzékenyülten megremeg. Talán nem sokáig marad így.

Kiszállok a taxiból, a sofőr elhajt. A kapu előtt ácsorgok, a főépülethez vezető hosszú, meredek kocsibejárót bámulom. Beütöm a kapukódot: 170*569. Amióta az eszemet tudom, nem változott.

Ez az első alkalom, hogy egyik nagyszülőmmel sem fogok találkozni Míkonoszon.

Soha többé nem látom őket viszont.

Érzem, hogy elszorul a torkom, szinte nem is akarom átlépni a kaput. De amikor felpillantok a széles ösvényre, kivágódik a főépület bejárata, és egy nagy, testes görög férfi jelenik meg khaki sortban és kék-fehér AO Mykonos futballmezben a ház előtt. Integetek neki.

– Szia, Cy bácsi!

– Zach! – Felemeli a karjait, mintha meglepődne ezen a teljesen előre lebeszélt találkozón, amelyet az elmúlt két hétben egyeztettünk. Minden idegenkedésem köddé foszlik.

Kisvártatva kedvesen berángat a főépület konyhájába. Ez a földszint középpontja, a többi szoba úgy veszi körül, mint a két kis ház a nagy házat. Először csak ketten vagyunk, de egy szempillantás alatt mindhárom ajtóban megjelenik egy-egy rokon. Talia nénikém, Cy felesége a hátsó étkezőből érkezik. Hullámzó, pink nyári ruhájában olyan, mintha suhanna. Cy fia, az unokatestvérem, Spiro a főbejárat felől jön, amelynek ajtaján mi is átléptünk néhány pillanattal ezelőtt. Vagy tíz centivel alacsonyabb, bár huszonhárom éves, négy évvel idősebb nálam, de ennek ellenére még mindig a „nagy” unokatestvéremként tekintek rá. Mintha emlékeztetni is szeretne erre, az anyukájától és apukájától eltérően ölelés helyett játékosan összeborzolja a hajam, mintha még mindig gyerekek lennénk. (Már nem rajongok ezért annyira, mint amikor még valóban gyerekek voltunk.)

Utoljára apa nővére, Effi néni lép be kifulladva az egyik oldalsó ajtón. Egyből tudom, hogy idáig futott a műterméből, amelyről a világos pólójára száradt festékpöttyök és pacák is tanúskodnak. Néhány közülük rám tapad, amikor megölel.

Habár mindannyian angolul beszélnek, legalább olyan nehéz kipuhatolnom, mit mondanak, mint a taxisofőr esetében, mivel mindannyian egyszerre szövegelnek.

Görög családok…

Az ölelések és puszik között annyi kérdésre válaszolok, ahányra csak bírok.

– Jól utaztam.

– Igen, kissé fáradt vagyok, de rendben leszek.

– Igen, apa mérges volt, amiért nem tudott eljönni a héten. De tudjátok, milyen a munkája…

– Theía, egy gyros nagyon jólesne!

És…

– Ó… Maddie-vel még múlt ősszel szakítottunk.

– Egek – szakad ki Effie-ből, aki a barátnőmről kérdezett. Négy szempár zavartan néz össze. – Sajnálom, Zach. Nem akartam…

A kezemmel legyintek, jelezve, hogy semmi baj.

– Honnan tudhattad volna?

– Sajnálom – ismétli Effie.

– Elmondhattad volna – mondja Spiro.

Vállat vonok.

– Nem éreztem olyan fontosnak múltkor, amikor itt voltam.

Mind a négy szempár felém pillant, és vár, hogy elmeséljem a dolgot. Úgy tűnik, most valamiért mégis fontossá válik.

– Nem működött a távkapcsolat. Én otthon tanultam, Chicagóban, Meddie a massachusettsi egyetemen. Hetekig nem láttuk egymást… – Megvonom a vállam, mintha azt mondanám, mégis hogy máshogy alakulhatott volna? Kihagyom azt a részt, hogy milyen furcsa volt, amikor a legutóbb együtt voltunk, hogy képtelenek voltunk kényelmesen összekulcsolni az ujjainkat, és megfogni egymás kezét, hogy kezdett idegenné és egyhangúvá válni, amikor…

Nos, akadnak dolgok, amiket az ember nem oszt meg a családjával.

– Egyszerűen nem működött.

– Magányos lehetsz – mondja Talia. De mielőtt közölhetném vele, hogy jól vagyok, és most nem érdekel semmi ilyesmi, levegő után kap, és összecsapja párszor a kezét. – Találunk neked egy kedves, görög lányt, amíg itt vagy!

Forgatom a szemem.

– Míkonosz Bostonnál is messzebb van, Theía – felelem nevetve. – És amúgy sem keresek szerelmet. Más dolgokon jár az eszem.

Összeszorul a mellkasom, mintha vissza akarna fogni attól, hogy kimondjam, pontosan mi is jár a fejemben. Azért nem követtem a bostoni egyetemre a barátnőmet, és azért döntöttem úgy, hogy egy évre szüneteltetem az üzleti főiskolás tanulmányaimat, hogy elindítsam a saját vállalkozásomat. Az örökségemből.

– A szerelemre mindig áldozni kell néhány gondolatot – csipkelődik Talia.

A hűtőszekrényhez fordul, és kiveszi a bárányhúst, a salátát és a tzatzikiszószt, felmarkol néhány pitát a konyhaszekrényről, és mindent a grillsütőhöz visz. Cy tömör kezét a vállamra ejti, szinte lenyom a konyhaasztal melletti székbe. Leülünk, Effi és Spiro pedig pótszékeket hoznak. Olyan összehangoltak a mozdulataik, hogy úgy érzem, mintha túszul ejtettek volna. De ők amolyan barátságos emberrablók, akik meg akarnak etetni.

– Nézz csak Spiróra – mondja Cy. – Amióta beleszeretett Kaliba, magára talált.

– Biztos vagyok benne – felelem. – Csakhogy nekem most nem alkalmas.

Spiro átnyúl, és megragadja ugyanazt a vállamat, amelyet az apja is megszorongatott, amikor leültetett a székbe. Két nemzedék, ugyanaz a mozdulat.

– Mindig alkalmas, Zach. Csak nyitottnak kell lenned. Két éve én is olyan voltam, mint te. Csak a magam életét akartam élni. Csak szórakozni akartam, és úgy voltam vele, előttem áll az egész élet, hogy találjak valakit. Hogy valaki majd besétál az életembe, amikor alkalmas az időzítés.

– De ez nem így működik – kiabálja túl Talia a hús sercegését.

– Hadd mondja el ő, drágám – mondja Cy görögül. – Ez az ő története.

– És Kalié – teszi hozzá Spiro görögül. Aztán angolul folytatja nekem. – Nemsoká itt lesz.

Úgy mondja, mintha még sosem találkoztam volna a menyasszonyával, pedig a nagymamánk temetésén összefutottunk, és láttam már pár családi videóhívás során is az elmúlt évben. Úgy meséli a nagyszabású szerelmi történetüket, mintha még sosem hallottam volna azelőtt. Nem mintha nem élvezném. Aranyos sztori.

Spiro és Kali évekig jártak a gimi alatt, és azt tervezték, hogy az érettségi után összeházasodnak. De Kali mindig is Athénban akart tanulni. Nem a világ végén, de mégis elég messzire ahhoz, hogy elhalasszák az esküvőt egy darabig. Nem akarták külön tölteni a házasságuk első évét.

– Aztán egyre kevesebbet láttuk egymást – mondta Spiro. Csodálom az odaadást, az érzelmet a hangjában. Egy idegen azt hihetné, először meséli ezt a történetet. Akár fel is emelhetném a kezem, hogy állj, innentől átveszem.

– Kezdett olyan érzés lenni, mintha többről lenne szó, mint az esküvő elhalasztásáról. De egyikünk sem tudott szembenézni az igazsággal. Elveszett voltam nélküle. Míkonosz hirtelen börtönné vált számomra. Egy gyönyörű börtönszigetté, ami azért mégiscsak fogva tart.

Sosem mertem megkérdezni, Spiro miért nem költözött Athénba, hogy utánajárjon, működött volna-e a dolog.

Mire odajut a történetben, amikor mindketten ugyanazon a napon mentek ki a reptérre – Spiro egy kanbulira indult Párizsba, amíg Kali a nővérét ment meglátogatni Londonba –, már alig figyelek. Csak üres tekintettel bámulom, ütemesen bólogatok minden romantikus részletre, amelyet már többször hallottam, és szándékosan szélesebbre húzom a mosolyom. Amíg Spiro azt nem mondja:

– Szóval ott állok, hogy becsekkoljak, és azon gondolkozom, elérek-e Kali kapujáig és vissza…

– Mert el kellett neki mondanod – vágom rá, mintha a történet átcsapna kérdezz-felelekbe.

– El kellett neki mondanom – feleli bólogatva. – Tudod, milyen ez. – Megrándul az arcom. Nem tudom. – De minden barátom azt mondta, nem éred el. És akkor egyenesen rájuk néztem, és azt mondtam…

– „Néha csak el kell kezdened futni” – mondja az egész asztal kórusban. Mindannyian hallottuk már a sztorit, a zárómondat pedig nagymama szavajárása volt, gyakran mondogatta, bármit is jelentett ez, még ha nem is volt semmi értelme.

Elkésel az iskolából? Kezdj futni!

Bizonytalan vagy valamiben? Kezdj futni!

Kibicsaklott a bokád? Kezdj futni!

Oké, talán az utolsó esetben mégsem, de nagyon gyakran mondta.

– Kettőnk szerelme igazi volt – mondja. – Kali volt a hiányzó darab belőlem.

Mivel ezt még sosem mondta azelőtt, időben visszatalálok, hogy felfogjam a következő mondatát és a mozdulatát, amivel az egészet kíséri. Ezzel az amúgy is sejthetően trükkös út még trükkösebbé válik.

– Alig várom, hogy elkezdődjön – néz körbe a konyhában. Lustán felemeli a jobb kezét, majd leejti, mintha a nagyszüleink házára mutatna. – Az életem Kalival.

Az élete Kalival? Úgy érti, ebben a házban?

Előrehajolok a székemen.

– Hogy érted, hogy…

Nem tudom feltenni a kérdést, mert Cy újból a vállamra teszi a kezét.

– Olyan jó, hogy itt vagy, unokaöcsém. – Aztán a többiekhez fordul. – Ne feledjétek, ma este a Selene’s-be megyünk. Mindannyian.

A többiek angolul és görögül sutyorognak. Senki sem felejtette el a nagy vacsorát az étteremben, amely régebb óta a családé, mint maga a ház. A ház, amelyet nagymama és nagypapa az étterem miatt tudott megvenni még réges-régen. Egy pillanatkép jelenik meg a fejemben egy pár órával későbbi jelenetről: körülöttem rokonok, mindenki riadtan szegezi rám a pillantását, mert feltettem a lehető legkényelmetlenebb kérdést.

Nem tudom, hogy a Selene’s a legalkalmasabb hely-e, hogy felhozzam a dolgot.

De azt sem gondolom, hogy a nagyszüleim konyhája alkalmas erre. És még mindig álom és ébrenlét között lebegek az időeltolódás miatt. A rokonaim és a szoba körülöttük egyszerre tűnik élénknek és elmosódottnak, mint egy közelképről készült fénymásolat.

– Megmutatom a lakásomat – mondja Effie. – Valószínűleg szeretnél kipakolni ebéd előtt.

– A lakásodat? – zavartan nézek, miközben Effie egyik kezét a hátamra teszi, hogy feltámogasson a székből.

– Ne legyetek oda sokáig! – kiáltja nekünk Talia, ahogy Effie kirángat.

– Miért ott fogok aludni? – kérdezem Effie-t, ahogy átsétálunk az udvaron a nagyobb melléképülethez, amelyben a műterem található. A kisebb ház nagypapa irodája volt. Most már senki nem lépi át a küszöbét többé. – És te hol fogsz aludni?

– A nagy ház egyik vendégszobájában – feleli.

– Nem akarlak kitúrni innen. Miért nem én…?

– Így van jól – erősködik, kinyitja az ajtót, és félreáll, hogy én menjek be először. Mintha máris az enyém lenne a lakás. – Hosszú utat tettél meg. Jót fog tenni, ha van egy kis tered. És amúgy is, nemsoká kiköltözöm, szóval nem árt hozzászoknom, milyen egy idegen szobában, egy idegen ágyban aludni. Neked meg az ikreknek pedig hozzá kell szoknotok, milyen a főépület helyett vendégházakban aludni.

– Te… te kiköltözöl? – Beteges érzés szorítja össze a mellkasomat, harag és bosszúság. Ha Effi azt tervezi, hogy elmegy, az azt jelenti, hogy mindenféle megbeszélések folytak a családban. Megbeszélések, amikből én kimaradtam.

– Nos, igen – mondja. – Itt az ideje, tudod.

– De mikor volt mindez…

Félbeszakít egy öleléssel.

– Ó, olyan jó, hogy itt vagy, Zach. – Puszit nyom az arcomra, és azt mondja, frissítsem fel magam, pár perc múlva találkozunk a konyhában.

Besétálok Effie lakásába. Oldalaznom kell az előszobában, mert dobozokba pakolt holmik állnak rendszertelen halmokban. Valóban megtörténik. Effie tényleg kiköltözik.

Felmegyek, és bedobálom a cuccaimat a szobájába. Aztán a fürdőszobába sétálok, és vizet locsolok az arcomra, hogy felébresszem magam. Egy kicsit felfrissülök, de az idegességem nem szűnik a rám váró beszélgetés miatt, amibe eddig azért nem kezdhettem bele, nehogy elrontsam az ebédet meg a vacsorát is. Ez Görögország. Az étkezések szentek és sérthetetlenek. De nemsoká bele kell fognom…

Remélem, ezzel nem ejtek sebet a családon.

Szinte meg sem szólaltam ebéd közben, nehogy megkörnyékezzem a témát, amiről amúgy muszáj beszélnünk, csak épp nem most. Amint véget ért az ebéd, hiába ajánlottam, hogy segítek elmosogatni, Talia elutasította, és a többiek a konyhában mind ragaszkodtak hozzá, hogy aludjak egyet. Szerettem volna nemet mondani, mert úgy számoltam, hogy ha most beszélünk, vacsorára elsimíthatjuk a dolgokat, és kibékülünk. De hirtelen elkapott a fáradtság, összezavarodtam, és beadtam a derekam. Akkor túlesni a beszélgetésen, amikor azt sem tudom, a hét melyik napja van, nem túl okos húzás.

Mire felébredtem a szundításból, egy másik rokon bújt elő a túlsó házból: Ana, a legidősebb az első unokatestvérek közül. Úgy örült nekem, mint a többiek, és hosszan szabadkozott, amiért kihagyta az ebédet. A három gyereke is itt van, de a férjét, Christiant folyton hívogatják a berlini irodájából, ezért nem jelent valami nagy segítséget. Három gyerek rengeteg civakodással jár, mondja.

– Mit fogsz tenni, ha a negyedik is megérkezik? – kérdeztem a pocakjára mutatva. A négyes számú baba két évvel a hármas számú után érkezik, a hármas a kettesre két évre jött, aki két évvel fiatalabb az elsőnél. Nem tudom felidézni a legutolsó alkalmat, amikor Anát úgy láttam – élőben vagy videóhívásban –, hogy nem volt terhes.

Csak forgatja a szemét, bele se tud gondolni.

A viharvert, tenger mentén baktató családunk után kullogunk egymásba karolva, miközben egyszerre bombáz kérdésekkel, és tartja szemmel az egyes számú babát, a hatéves Elsát, hogy nem szalad-e túlságosan messze a csoporttól. A kettes és hármas babát, Noah-t és Clarát Cy és Spiro viszik az étterembe.

– És milyen a főiskola? – kérdezi angolul. Majdnem felnevetek. Az összes unokatestvér közül általában Anát a legnehezebb megérteni, talán azért, mert az év egyik felét Míkonoszon, a másikat Berlinben tölti. Mintha a görög anyanyelve és a tanult német akcentusa örök harcban állnának egymással, csakúgy, mint a görög arcbőre a ragyogó kék szemével és hullámos, szőke hajával.

– Jó – felelem. – Bár gondolkodom, hogy kihagyok egy évet.

– Tényleg? Miért?

Sóhajtok.

– Nem vagyok olyan, mint a barátaim. Mind remélik, hogy majd a főiskola alatt kitalálják, mi legyen belőlük, de én már tudom, mit akarok kezdeni az életemmel. És egy csomó pénzt költök tandíjra, amit félre is tehetnék.

– És mit akarsz csinálni? – kérdezi, de nem tudok válaszolni, mert húsz méterre a családi étteremtől egy Vespa kifordul a totojázó forgalomból, felugrat a járdaszegélyre, és megáll közvetlenül mellettünk. Mindannyian hátrahőkölünk. Két karcsú fiatal nő ül a robogón, akiknek göndör, fekete tincsei kikandikálnak a bukósisak alól. Ugyanolyan orgonalila bikinifelsőt viselnek, az oldalukon halványkék sálkendő omlik alá. Úgy festenek, mintha a strandról jöttek volna, és ismerve az unokatestvéreimet, Stevit és Zinát, valószínűleg onnan is érkeztek.

Leveszik a sisakot, és oldalra hajolnak, hogy megrázzák a hajukat. Egyformák a mozdulataik, leszámítva, hogy Stevi balra, amíg Zina jobbra dől, így egy szemvillanásra optikai csalódásnak, egyetlen, visszatükröződő nőnek tűnnek. Mindig is ilyenek voltak. Akik nem a család tagjai, képtelenek megkülönböztetni őket, és nem tudnám megmondani pontosan, én hogyan tudom eldönteni, hogy ki kicsoda. Egyszerűen mindig is tudtam. Ők az unokatestvéreim.

Stevi pillant meg először, ő vezetett. Felragyog a szeme, és olyan gyorsan szökken le a robogóról, hogy Zinának a kormány után kell nyúlnia, nehogy a földre boruljon a jármű. Mire letámasztja a Vespát, Stevi nekem ront, majdnem olyan széles a mosolya, mint amilyen szélesre tárja a karjait. A szó szoros értelmében el kell kapnom, hogy ne essünk mindketten a járdára. Mindig így szokott köszönteni, amikor visszatérek Míkonoszra. Az ölelése olyan, mintha a folytatása lenne azoknak az öleléseknek, amelyeket tőle és Zinától kaptam, amikor elbúcsúztunk egymástól a nagyszüleink házában. Mindketten úgy öleltek meg, mintha sosem akarnának elereszteni. Még apát is megkérdezték, hogy nem maradhatok-e, aztán könnyekben törtek ki, amikor közölte, hogy nem. Mindig mi voltunk a „kis hármas” a nemzedékünkből, mert öt és nyolc év korkülönbség volt közöttünk és Spiro meg Ana között. Felőrölt mindannyiunkat a távolság.

Három másodperccel később Zina is csatlakozik a forgataghoz. Alig tudom megkülönböztetni, melyiküktől kapok puszit.

Stevi hátradől, az arcomat a kezébe fogja, és gyorsan szemügyre veszi a csoportot.

– Hol van a barátnőd? – kérdezi. Aztán észreveszi, hogy mindenki a cipője orrát bámulja:

– Mi az?

– Szakítottunk – felelem. – Nem írtam meg neked?

– Ó, de – mondja Stevi. – Csak nem gondoltam, hogy tartós lesz, ennyi az egész.

– Veled ellentétben mások képesek egyedül lenni néhány hétnél tovább – jelenti ki Zina, megtörve a kis körünket.

Stevi finoman meglegyinti az ikertestvére fejét, de elhibázza, és felborzol néhány sötét hajtincset.

– Ez nem igaz.

– Szerintem meg igen – fordul vissza Zina, miközben a családhoz csatlakozik, felemeli Noah-t, Ana négyéves kisfiát, és gyorsan megpörgeti.

– Mindenki befelé! – mondja Cy bácsi görögül a Selene’s felé mutatva.

Stevi szorosan átöleli a derekamat, és röviden a mellkasomon pihenteti a fejét, ahogy az ajtó felé csoszogunk.

– Sajnálom, ami Maddie-vel történt – mondja. – De nem tudok úgy tenni, mintha nem volnék izgatott.

– Miért vagy izgatott? – kérdezem.

– Most találhatok neked valakit, akire áldásomat adom. Egy mókás csajt.

A család csipkelődése és ciccegése üti meg a fülünket, ahogy belépünk.

– Nincs szükségem egy mókás csajra – fordulok Stevihez, miközben Spiro a válla fölött azt kiáltja:

– A bulizós lányok nem illenek Zachhez.

Cy biccent, integet vagy kezet ráz látszólag minden vendéggel, aki mellett elhaladunk az étteremben a hátsó, privát terem felé. Nem tudom, az nekünk van-e mindig lefoglalva, de úgy vélem, amióta a nagyszüleink ötven évvel ezelőtt megnyitották a helyet, örök érvényű jogokat kaptunk.

A boltíves bejáratnál találkozunk egy magas, széles, idős görög úrral, akinek a hátrasimított haja pont olyan fehér, mint az imént a fejéről leemelt séfsapka, vagy mint a falon lógó festményeken a telihold.

– Szia, Nick – köszöntöm. Egy másodperccel később csatlakozik is a csoporthoz, mintha családtag lenne. Lényegében az is. Már azelőtt a Selene’s főszakácsa volt, hogy bármelyikünk megszületett volna. Apa szokott viccelődni azzal, hogy Nick az étteremhez járt.

– Zach-fiú! – Megragadja az arcom, és puszit nyom rá. – Jó látni!

Elsőként vezet a különálló terembe, ahol valóságos lakoma fogad a hosszú asztalon: spanakopita (spenótos pite), báránynyárs, húsgolyó, fetasajtos pite, tintahal, taramasalata (mediterrán halikrakrém), és még sok más finom falat, amelyek felett a vörösboros üvegek állnak őrt. Végigfut rajtam az „ez egy remek este lesz”-bizsergés, ami olyankor kapja el az embert, amikor tudja, hogy remekül fog szórakozni. Az időeltolódás miatt érzett fáradtság, és az elhatározásom terhe, hogy megvitatok a családdal egy kényes témát, lehullik a vállamról. Az üzlet várhat holnapig.

Most csak szeretném kiélvezni, hogy itthon vagyok a családommal.

Legalább olyan könnyeden folyik a társalgás, mint a vörösbor. Rendkívül közel érzem magam mindenkihez az asztalnál. Két órával később, amikor Ana és Christian közli, hogy haza kell menniük lefektetni a gyerekeket, majdnem elsírom magam, miközben búcsúzóul megölelem az unokatestvéremet. Mintha a szívem nem tudná magában tartani az érzéseket, és ezen a bor sem segít.

Az este végén, ahogy a pincér felszolgálja a kávét, Kali, Spiro menyasszonya is felbukkan. Megáll a székem mögött, lehajol, és átfonja a karját a nyakam körül, mintha ő is az egyik unokatestvérem lenne. Lényegében az is, és hamarosan hivatalosan is az lesz.

Ami eszembe juttatja, hogy…

– Itt is van – mondja Spiro, kissé talán búgva, ahogy Kalit az ölébe húzza. – Életem szerelme, leendő kastélyom királynője. – Néhány másodpercig kitartott, hosszú csókot nyom a lány arcára. Ahogy visszadől, érzelgősnek tűnik kicsit. – A nagymamánk annyira örülne, ha tudná, hogy egy új család költözik be, hogy saját hagyományokat kezdjen…

Látom, hogy Zina mocorog a székén, hallom a puffanást, ahogy lábszáron rúgja Spirót, és a zavart csörömpölést az evőeszközökkel az asztalon, amelytől kivehetetlen, mit motyog Stevi neki.

Csend telepszik az asztalra.

– A nagyszüleink házába költözöl? – kérdezem Spirót, miközben Kali az öléből a mellette lévő székre csúszik, amelyen korábban Ana foglalt helyet. – Át akarod venni a házat?

– Nos… – A szülei felé pillant, némán könyörögve a segítségükért. Követem a tekintete vonalát, és látom, ahogy az öreg Nick feltűnik a Cy mögötti boltívnél. Kezében egy üveg vörösbort tart, hogy kicserélje a kiürült palackot az asztalon, de vet egy pillantást az előtte lévő jelenetre, sarkon fordul, és visszamegy az étterembe.

Ugyan hivatalosan nem tagja a családnak, de ebből aztán végképp ki akar maradni.

Cy megköszörüli a torkát, egy pillanatra a poharára pillant, mintha gondosan meg akarná válogatni a szavait.

– Majd holnap megbeszéljük – mondja, aztán rám néz. Mindenki más az asztalt vagy az ölét bámulja. – Spiro és Kali összeházasodnak, és nagyszerű lenne, ha a közös életüket egy igazi otthonban kezdhetnék, ami a sajátjuk. Tudod, milyenek itt az ingatlanárak. – Tudom. – Szinte biztos, hogy csak egy szűkös lakásra futná nekik.

– És szeretnénk családot alapítani – mondja Spiro – minél hamarabb. – Kali ráemeli a tekintetét, mintha valahogy meg is feledkezett volna erről, amíg Spiro nem említette. Elég imádni való, nem tagadom.

– Igen – folytatja Cy. – A nagyszüleid biztosan örülnének, hogy egy olyan fiatal szerelmespár fog élni a házukban, amilyenek ők is voltak… saját családot alapítva, új családi hagyományokat teremtve.

– Nagyon örültek volna neki – mondja Stevi, és felpillant. – Örülni fognak, amikor lemosolyognak ránk.

Cy a húga felé biccent.

– Ott van Effie lakása, és a vendégház, amiben ti – a többi unokatestvérre mutat – lakhattok. És apa régi irodáját is lakássá alakíthatjuk, így mindenkinek meglenne a saját tere.

– Bármikor eljöhetsz – mondja Spiro nekem. – Itt is élhetsz, ha szeretnél. Tudod, mennyire szeretném, ha visszaköltöznél.

Felém nyúl a kezével, aztán az asztalra ejti. Mintha átgondolta volna, hogy ismét összeborzolja-e a hajamat.

Mindenki lesüti a szemét az asztalnál, vagy az üres poharába mered. Én a pohár talpával játszom, és azon igyekszem – valószínűleg sikertelenül –, hogy semmiféle érzelem ne üljön ki az arcomra. A hangomból még nehezebb visszafojtani az érzéseket:

– Tehát mindannyian eldöntöttétek? – kérdezem.

– Nos, hivatalosan még nem – mondja Cy. – Csak beszéltünk róla. Szerettünk volna megvárni, hogy te is itt legyél a megbeszélésen.

Megbeszélés? Úgy tűnik, a család már megbeszélt mindent.

– Remek – mondom. – Szóval még sok megbeszélnivaló akad? Tervezhetünk előre, nem?

Újból elnémul mindenki. Hét fej forog egyik oldalról a másikra, és zavartan pillantgat egymásra. Végül Zina töri meg a csendet.

– Miről beszélsz? – kérdezi. – Míkonoszon akarsz… élni?

– Nem, nem erről… – Elnémulok. Elég józan vagyok ahhoz, hogy tudjam, ha tovább beszélek, valóban fel fogom tenni a kérdést: mi lenne, ha az unokatestvérek kivásárolnák az én tulajdonrészemet? Az elég lenne, hogy visszamenjek Chicagóba, és befektessek a saját üzletembe, ami miatt elhalasztottam a főiskolát. Ingatlanbefektetés. Ez az álmom, a célom.

De pontosan tudom, hogy valószínűleg még négyen együtt sem tudnák összekaparni az én egyötöd részemet. És bármiféle „családi kedvezmény” csak megrövidítene. Szóval valóban két lehetőség maradt: megtartjuk a házat Spirónak és Kalinak, vagy eladjuk, és szétosztjuk a bevételt az unokatestvérek között. Egyik lehetőségtől sem lesz maradéktalanul boldog mindenki.

– Ha nem akarsz Míkonoszon élni… – mondja Zina. Damoklész kardja lebeg felettünk. – …akkor miről van szó? – Levegő után kap. A kard lecsap. – El akarod adni a nagyszüleink házát?

Mindannyian engem bámulnak, zavar és rémület elegye ül az arcukra. A vacsora elején tapasztalt összetartozás szertefoszlik. Vagyis nem teljesen, mindenki más az asztalnál nagyon is egy húron pendül. Nem tudom, éreztem-e magam valaha kívülállóbbnak a családomban, mint ebben a pillanatban.

– Csak meg vagyok lepve, ennyi – mondom. – Azt hittem, megbeszéljük a dolgokat.

– Meg is beszéljük – feleli Spiro. – Most éppen azt csináljuk.

– És talán nem kellene – jelenti ki Cy, és feláll. A szája egyik sarkát elhúzza kicsit, mintha valami komolyat mérlegelne. – Késő van, fáradtak vagyunk. Mindannyiunknak haza kellene menni aludni egyet. Holnap megbeszéljük a dolgokat.

A család többi tagja egyesével feláll az asztaltól. Mivel senki sem beszél, a széklábak csikorgása a padlón még hangosabbnak és mérgesebbnek hat. Én állok fel utoljára, és utolsóként sétálok ki az üres étteremből. Igyekszem nem túlgondolni, hogy a többiek miért kerülnek ki olyan gyorsan, nagy ívben.

Kalós órises spití… Azt hiszem.

1968. JANUÁR 8.

Túl gyáva leszek elküldeni neked ezt a levelet. De megírom, abban a reményben, hogy egy nap talán együtt olvassuk majd el a távoli jövőben.

Igen, a távoli jövőben. Bár ma este volt az első randevúnk, de már tudom, hogy megtaláltam a férfit, akivel lennem kell. Biztosabb vagyok benne, mint eddig bármiben az életem során. Megtaláltam az életem értelmét. Te vagy az.

Még ha soha nem is olvasod el ezt a levelet – még akkor is, ha most a zavaromtól való félelem úrrá lesz rajtam –, nagyon szeretnék emlékezni, hogyan érzek ma este. Sosem voltam még ilyen eleven ezelőtt…

Miattad érzek így.

(Remélhetőleg) egy nap a tiéd,

L

MÁSODIK FEJEZET
Izzy

JÚLIUS 15. CSÜTÖRTÖK,
11:01

„Sokan komálják a homárt,
mások meg azt hiszik, hogy árt.
Nem kell félni tőle,
enni kell belőle,
mert Homár Herold
a legjobb barát!”

Egy tengerjáró hajó fedélzetén egy béna dalt bömbölni egy alig ismert rajzfilmfigurának öltözve, nos, nem éppen erre gondoltam, amikor elhalasztottam egy évvel a főiskolát, hogy kipróbáljam magam előadóként. De úgy tűnik, mégis itt kötöttem ki: egy hungarocell homárkosztümben táncikálok a hajó éttermének egyik elkerített sarkában egy csapat gyereket szórakoztatva, akik, úgy fest, egyáltalán nem akarják velem énekelni a dalt. Jobban érdekli őket, hogy a hat láb magas homárral birkózzanak, akinek az egyetlen bűne, hogy boldoggá akarja tenni őket.

Csak ma reggel háromszor estem túl ezen. Az anyukák és apukák végre megérkeznek, hogy öt perc alatt összeszedjék a gyerekeiket. De a francia papa egy csillogó magazint lapozgat, a brit anyukák a mobiljukon bámulnak valamit, és az amerikai mama éppen a holland apukával folytat komoly beszélgetést, holott házas, és nem ez az ipse a férje. Még egy szaftos botrány gondolata sem villanyoz fel, mert a gyerekek élő, lélegző kalandparkként tekintenek rám. Miután a hatodik vagy hetedik kölyök is bordán könyököl, azzal próbálom nyugtatni magam, hogy csak a reggeli műszakon kell túljutnom, aztán hivatalosan is szabadnapom van. Huszonnégy óra szabadság távol Heroldtól, az imádni való, de fárasztó gyerekektől, és remélhetőleg Tylertől.

– Alex – lihegem a hungarocell ollómmal egy unott hétéves görög kisfiú felé kalimpálva, aki az egyik asztal végében ül, és könyvet olvas. Bár beíratták a kölyökklubba játszani, ő legalább két évvel idősebb a többieknél, és olyannak tűnik, mint akit hároméves kora óta nem izgatnak a túlméretezett tengeri állatok. – Alex!

Ujját az oldal egy meghatározott pontjára böki, aztán felpillant.

– Elkélne egy kis segítség, haver.

Alex olyan erősen forgatja a szemét, hogy a feje is hátranyeklik bele, és azt nyöszörgi, Agggh!, mintha tönkretettem volna az egész életét, vagy mi. Nagyon óvatosan lefordítja a könyvét, aztán feláll, és finoman leszedi rólam a gyerekeket. A görög gyerekekhez görögül, a brit és amerikai gyerekekhez angolul beszél. A francia és holland gyerekeknél jelnyelvet rögtönöz, ők pedig hallgatnak rá, és engedelmeskednek neki, elvégre Alexnek, mint a reggeli kölyökklub legidősebb gyerekének, megvan a maga rangja.

– Köszi – felelem, és nagy nehezen felülök, amíg a támadóim visszatérnek a szüleikhez.

– Szívesen – motyogja, és elfordul tőlem.

– Hé, várj – mondom, és az egyik ollómmal megragadom. – Van még valami, amiben segíthetnél…

– Ah, ez olyan megalázó – sóhajtja Alex, és rázza a fejét, miközben az egyik kezével kolbászos péksütemény-falatkát szúr a villára, a másikkal pedig elhúzza a homárjelmez szájánál lévő hálót, hogy be tudjam kapni a falatot.

– Ne aggódj – nyugtatom, és harapok egyet. Hagyja, hogy visszahulljon a háló. Egyik ollómmal integetek a szüleikkel távozó gyerekeknek. Már csak Alex maradt, a szüleinek se híre, se hamva, mint általában. – Az emberek azt fogják gondolni, hogy kedves dolgot teszel a hajó egyik alkalmazottjával, ennyi.

– Úgy értem, neked megalázó – mondja, és visszaejti a tányérra a villát, aminek csörömpölését elnyeli az étterem alapzaja.

Ezzel nem vitatkozhatok.

– Szóval, ki az a fiú, akivel tegnap este láttalak? – kérdezi.

Legyintek az egyik ollómmal, mintha azt mondanám, hagyjuk, de csak a sótartót sikerül levernem az asztalról. Ebben a pillanatban pontosan tudom, hogyan foglalhatnám össze az életemet: tizenkilenc éves vagyok, több ezer mérföldre az otthonomtól, tengeri herkentyűnek vagyok öltözve egy munka miatt, mert egy évvel elhalasztottam a fősulit, szingli vagyok, és azzal a sráccal lakom egy kabinban, akivel nemrég szakítottunk.

– Tyler? Ő az… Azt hiszem, most már a pontos meghatározás az, hogy az exem – felelem Alexnek. – Ő szerezte nekem ezt az állást.

– Nagyon utálhat.

Minden ellenére felnevetek. Alex fájdalmasan aranyos kiskölyök, akibe egy morcos öregúr lelke költözött.

– Nem hiszem, hogy tudott arról, hogy Heroldnak kell lennem – felelem. Legalábbis remélem, nem tudta. – Randizgattunk, amikor munkát kapott a hajón, és akkoriban a dolgok… – Hevesek voltak? Szenvedélyesek és elsöprők? Vannak dolgok, amiket nem kötsz egy hétéves kisfiú orrára.

– Nem voltunk olyan sokáig együtt. Előadók vagyunk, mindkettőnket beválogatták egy New York-i darabba.

– Broadway? – kérdezi. Megrázom Herold fejét. – Off-Broadway?

Csóválom a fejem.

– Az off-off-off-off-Broadway sokkal helyénvalóbb.

– Szóval a nappalitokban színészkedtetek?

Forgatom a szemem, és elmosolyodom, bár Alex úgysem lát engem a sisak alatt.

– Szóval találkoztunk, randizgatni kezdtünk, és mindketten úgy éreztük, folytatni akarjuk. – Alex persze nem tudja, hogy a randizás alatt azt értem, hogy csodásakat szexeltünk minden adandó alkalommal. Nagyjából ez volt az egyetlen közös bennünk.

– Szóval – folytatom anélkül, hogy belemennék a részletekbe –, volt egy tervünk. Tyler beszélt pár emberrel a hajóról, és szerzett nekem munkát fedélzeti előadóként. – Megállok, a háló mögül Alexre pillantok, hogy megbizonyosodjak arról, követi-e ezt a felnőtt maszlagot. Követi ugyan, de az arcára méla unalom ül. Belém hasít az a kínos érzés, amely egyszerre mulatságos is, hogy egy hétéves kisfiút használok lelki szemetesládának.

Azt hiszem, sok mindent ki kell adnom magamból.

– Tyler azt mondta, remek lesz. – Hirtelen végtelen megaláztatást érzek, a jelmezem szörnyen elnehezül, mintha nem hungarocellből, hanem cementből lenne. De legalább Alex a sisaktól nem láthatja a könnyeimet. – Úgy volt, hogy látom majd Európa egy részét, és azért fizetnek, hogy közönség előtt lépjek fel, ami… Tudod, előadóként ez lenne az egész lényege. Tyler azt mondta, dolgozott ezen a hajón tavaly, és remek hely a gyakorlásra. Nyilván legalulról kell kezdenem…

– Az óceán mélyéről?

Megint felnevetek. Ahogy Alex felhúzza az egyik szemöldökét, annyival koravénebbnek tűnik egy kisiskolás kölyöknél. És az átlagnál sokkal figyelmesebbnek is.

– Ezt a részt nem említette – válaszolom. – Azt hittem, én leszek a kabaré szólistájának beugrója. Reméltem, akad majd lehetőségem énekelni, ha ő a hangszálait pihenteti, vagy beteg, a hátralévő időben pedig majd élvezem a napfényt, meg hogy átszelem a fél világot, mindezt úgy, hogy még fizetnek is érte.

– Ehelyett… – És nem mond semmi többet, csak a jelmezemre mutat.

– Ja – motyogom. – Ehelyett bébiszitter-per-bokszzsák vagyok. Még jó, hogy a gyerekek igazán aranyosak. A legrosszabb, hogy Tyler és én jól összerúgtuk a port, és szakítottunk, mielőtt kihajóztunk volna. Vagyis helyesebben a legrosszabb az, hogy vitatkoztunk, szakítottunk, és most ugyanabban a kis kabinban kell laknunk, mert a hajótársaság nem tudta megváltoztatni a szobabeosztást ilyen rövid idővel az indulás előtt. Le vagyok égve, megalázó az egész helyzet, és egy emeletes ágyon osztozom az ex-dugópajtimmal.

– Mi az a dugópajti?

– Hagyjuk.

– Még van néhány hét – mondja Alex. – Még énekelhetsz.

– Nem valószínű. Bella, a szólista sosem beteg, sosem kell pihentetnie a hangszálait. Baromi idegesítő.

A hajó sem könnyítette meg a helyzetemet. Rám bízták Herold szerepét, ami a hét legtöbb napján teljes embert kívánt. Reggeli, ebéd és vacsora közben szórakoztatom a gyerekeket, miközben a szüleik esznek. Mire végzek, annyira elfáradok, hogy semmi másra nem marad erőm, mint letusolni és aludni, hogy annyi energiát raktározzak el a másnapi tánchoz, énekléshez és bunyóhoz, amennyit csak lehet. Esélyem sincs senkivel összejönni, mert – nem meglepő módon – a srácoknak nem jönnek be a tengeri lények. Esetleg ha Arielt alakítanám A kis hableányból.

Amint kezdetét vette ez a nyomorult hajóút, úgy éreztem, nem akarok egy sráccal sem összejönni. Vagy helyesebben, nem kellene senkivel sem összejönnöm, mert mostanában nem hozok valami jó döntéseket. Anya gyakornoki állást ajánlott a könyvelő cégénél, de visszautasítottam. Ugyan halálosan unalmas lett volna, de legalább jól mutatott volna a főiskolai jelentkezésnél. Már ha nem halasztottam volna el az egészet, hogy a nyarat a most már exemmel töltsem.

Miután Alex megetetett, azt mondja, látja, hogy megjött érte az apukája, és elmegy. Próbálok megfordulni, hogy búcsút intsek, és megköszönjem neki a segítséget, de ebben a hacukában a nyaktörést kockáztatom, ezért inkább lemondok róla.

Dél van, ami azt jelenti, hogy vége a reggeli műszaknak, és kezdetét veszi a szabadnapom! Leveszem Herold fejét, felállok az asztaltól, és elindulok a Tylerrel közös kabinunk felé. Ablakok mellett haladok el, ahonnan lélegzetelállító kilátás nyílik a Földközi-tengerre, vizének kéksége az ég kékjével vetekszik. Egy hete szörnyen unom ezt a kilátást. Bocsánatkérőn a szülőkre mosolygok, akiknek riadt gyerekei próbálják megérteni, Homár Herold miért hóna alatt a fejével közlekedik. Elérek az ajtóhoz, előttem az alsó emeletre, a személyzeti szintre vezető lépcsősor. Meg se próbálom beütni a kódot, képtelenség lenne az ollókkal.

– Christo? – kiáltok le az alacsony, jóképű fedélzeti tisztnek a hallba. Elnéző mosollyal lép hozzám, beüti a kódot, és odébb áll. Ez amolyan napi rituálévá vált közöttünk a hülye jelmez miatt. Megköszönöm neki, átlépek az ajtón, és lemegyek a lépcsőn. Mintha magába a motorba lépnék be: sötét van, acél mindenfelé, a levegő sűrű és forró, a hatalmas tengerjáró motorzaja tölti be a teret, ezzel amolyan külső, fizikai klausztrofóbiát előidézve a növekvő feszültség mellé, ami a közös kabinhoz közeledve csak erősödik bennem.

Nemcsak arról van szó, hogy Tyler bent van és rám vár, hanem arról is, hogy tegnap éjszaka elég komolyan összevesztünk lefekvés előtt. A falra másztam tőle, mert megállás nélkül a munkájáról, a házi zenekarban éneklésről áradozott, én viszont egyetlen szót sem akartam hallani arról, milyen jól megy a sora, vagy milyen megterhelő, hogy azért fizetik, amit szeret csinálni, ellentétben, ugye, néhányunkkal.

– Háttérénekes vagy – mondtam. – Ki kell énekelned a beled, hogy valaki a közönségből észrevegyen… már ha egyáltalán felnéznek a vacsorájukból.

Olyan hosszú ideig nem felelt semmit, hogy érezni kezdtem, ahogy az alsó ágyról bámul.

– Mi van? – kérdeztem.

– Figyelj, tudom, hogy nyomasztó lehet ráknak vagy minek öltözni… – te jó ég, azt se tudja, mi a munkám – …de ne rajtam verd le mindennap. Nem az én hibám.

– Nem mondtad, hogy nekem kell vezetnem a kölyökklubot.

– Mert nem tudtam, mit fognak rád bízni.

Olyan ártatlanul mondja, mintha meg se fordult volna a fejében, hogy pontosan utánajárjon előre, milyen munkák betöltetlenek a hajón. Mert az elkényeztetett, gazdag, connecticuti srácokat sosem foglalkoztatja, hogy az előttük álló út esetleg nem lesz szupersima mások számára. Eléggé feldühített ahhoz, hogy azt mondjam:

– Valószínűleg azért, mert csak magaddal vagy elfoglalva, meg azzal, hogy mi a jó neked.

– Ez elég bántó.

– Az is akart lenni.

Nem szóltunk többet egymáshoz se éjszaka, se másnap reggel. Mindenki néma csöndben ment a dolgára, és ez a feszültség most mintha kisugározna a kabin ajtaja mögül. A mögül a kabinajtó mögül, ami előtt ácsorogva próbálom összeszedni magam, hogy bemenjek, és szembenézzek az exemmel, aki haragszik rám, mert közöltem vele, hogy csak magára gondol, és nem is olyan tehetséges.

Az exemmel, akinek általában rászorulok a segítségére, hogy ki tudjak bújni a jelmezből anélkül, hogy ki kellene akasztanom az egyik vállamat.

Egyik ollómat az ajtónak nyomom, és mély levegőt veszek. Fejben megfogalmazom, hogy mit fogok mondani, ami egyszerre töri meg a jeget, ugyanakkor nem ér fel bocsánatkéréssel, amivel elismerném a vereségemet. Itt most nem én vagyok a rosszfiú. Én csak bosszús vagyok meg frusztrált, és hogy éppen Tyleren csattant emiatt az ostor, az inkább az életem alakulásához, mintsem hozzá köthető. Elhalasztottam a főiskolát egy évvel, hogy kipróbáljam magam előadóként. Jó lenne azt érezni, hogy megérte.

Újabb mély levegőt veszek, kinyitom az ajtót, és a felső ágyra szegezem a tekintetem, nehogy azonnal összeakadjon a Tylerével. De amint belépek a szobába, látom, hogy az alsó ágyon ül, sms-ezik, és felém fordul. Szélesen, hízelgőn mosolyog, mintha örülne, hogy lát. Mintha minden meg lenne bocsátva.

– Szia – köszön, és leteszi a telefonját. – Milyen volt a délelőttöd?

– Rémes – motyogom. Int a kezével. Akarom, hogy segítsen kibújni Heroldból? Némán megfordulok. Érzem, ahogy vékony ujjaival a cipzárnál és a gomboknál matat. Majd elnevetem magam, mennyire nem mozdít meg bennem semmit, ahogy egy tehetséges, szinte nevetségesen szexi srác vetkőztet. Mennyire öntudatlanul lépek ki a jelmezből, és állok a nevetségesen szexi srác előtt egy szál pamutpólóban és alsóneműben. Hogy mennyire nincs közöttünk semmilyen kémia többé.

– Köszi – dünnyögöm, és Herold tetemét a kabin egyik sarkába hajítom. Megfordulok, és a melegítőalsóért nyúlok, amit az ágyam végében hagytam. Érzem a pillantását magamon. – Mi van?

– Nézd, csak annyit akarok mondani, hogy sajnálom a tegnap estét. Sokkal érzékenyebbnek kellett volna lennem. Figyelmesebbnek. Ezentúl másképp lesz, ígérem.

Megvonom a vállam.

– Én pedig kevésbé leszek gonosz ezentúl. Mindketten megpróbálunk… Mi van? – Van valami a mosolyában, amiről nem tudom eldönteni, tetszik-e vagy sem.

– Valami kedveset fogok tenni érted – mondja, azzal kihúzza a komód fiókját. Előhúz belőle egy lila képeslapot, és átnyújtja nekem. Elveszem. Kinyitom és belenézek.

– Ez egy utalvány – magyarázza, mintha nem tudnám, mi az. – Tegnap este a zenekari előadás után tartottunk egy rögtönzött zenei utánzóversenyt, és én nyertem.

– Lucas Jimenez? – Kérdeznem se kellett volna. Tyler csak a Flamingo Rose énekesét tudja utánozni. Annak a bandának a frontemberét, amiről senki sem ismeri be, hogy kedveli.

Bólint.

– Adtak egy belépőt a fürdőbe. Teljes kezelés, belépő az első osztályhoz tartozó medencéhez. Miért nem használod fel te?

– Komolyan mondod?

– Persze hogy komolyan. Állandóan ki vagy merülve a munkádtól, megérdemelsz egy kis kényeztetést.

Rámosolygok, rosszul érzem magam, amiért a szűkös repertoárja miatt hecceltem.

– Kösz, Ty.

– Szóra sem érdemes. – Visszaül az alsó ágyra, a kezemben lévő boríték felé biccent. – Ma van a szabadnapod, nem? Miért nem fogod az utalványt most azonnal, és kényezteted magad kicsit? Nem is akarlak látni a délután hátralévő részében. – Azzal rám kacsint.

Nem vagyok hozzászokva, hogy ilyen kedves, figyelmes legyen, és olyan váratlanul ér, pont, amikor az önbecsülésem padlót fogott, hogy képes lennék elsírni magam.

– Kösz, Ty – mondom még egyszer. – Ez nagyszerű ötlet.

Három órával később a hajó fürdőjének masszázsasztaláról kászálódom le. Nem valami egyszerű. Pengő hárfazene szól lágyan a hangszórókból, ami el-elaltatott hét másodperces időközökre, és a mennyből pottyant Lale elvarázsolt engem meg az egész testemet, amit most olyan könnyűnek érzek, hogy kissé meg is lepődök, ahogy a padlóra lépve nem kezdek azonnal lebegni.

– Angyal vagy – mondom neki, ő meg csak nevet, és azt mondja, örül, hogy segíthetett, és reméli, szép napom lesz. Aztán kimegy, hogy felöltözzek.

Még kiáltok neki egy köszönömöt, mielőtt a zsalugáteres ajtó bezáródna, és fejben megköszönöm Tylernek még egyszer ezt a pillanatnyi figyelmességet. Svéd masszázs: pipa. Még hátravan az arcmasszázs, és két óra az első osztály medencéjében. Három percig habozok, mielőtt a tekintetem a kabin ablakára és a kinti látképre tapad: egyre közeledik Míkonosz. Tizenöt perc múlva kikötünk, és az egész hajó a tetszhalál állapotába kerül, mert a vendégek és a személyzet leszáll, hogy körülnézzen a szigeten egy kicsit. Minden sokkal csendesebb és nyugodtabb lesz.

Legyen a medence. Mindenképpen a medence.

De először vissza kell mennem a kabinba a könyvemért, mert egyetlen sort sem tudtam olvasni, mióta a fedélzeten vagyok. Elképzelem, ahogy a medence partján ülök, háttérben az óceán és a mediterrán nap perzselő sugarai, a kezemben pedig talán egy ouzo-koktél!

Felhúzok egy könnyű ruhát a bikinimre, és visszarohanok a kabinba. De ne olyan gyorsan, nem hagyhatom, hogy egy kis énidőtől való izgatottság tönkretegye a testemet átjáró kellemes, lágy bizsergést. Nem éreztem magam nyugodtnak, vagy „zennek”, mióta felléptem erre a hajóra. Mindenáron ebben a kedélyállapotban kell maradnom.

Remekül sikerül is, amíg vissza nem érek a kabinhoz, és meg nem pillantok a kilincsen egy vörös zoknit. Bár halasztottam egy évet a főiskolán, elég filmet és sorozatot láttam ahhoz, hogy tudjam, mit jelent:

Gyere vissza később, szexelnek odabenn.

De az nem lehet. Tylerrel megegyeztünk a szakításkor, hogy nem viselkedünk furán, ha valamelyikünk randizni kezd a nyár hátralévő részében, de a kabin szent. Mindketten itt lakunk, Tyler sosem tenné…

Kizökkenek a gondolatmenetből, mert abban a pillanatban tűnik fel, hogy az én egyik piros zoknim fityeg a kilincsen! Tyler megtenné. Egyértelműen megtenné.

Te önző, tapintatlan, arrogáns…

– …seggfej! – fejezem be a gondolatmenetet hangosan, ahogy kivágom az ajtót. A vastag acélajtó hangosan vágódik be, és elégtételt adva nagyot csattan a falon. A legnagyobb elégtételt mégis az adja, ami ezután következik: az alsó ágy takarói alatt vonagló testek szétrebbenek, Tyler lemászik egy sötét hajú, fiatal nőről, és magával rántja a takarót. De persze a nő sem akar meztelenül maradni, ezért visszarántja a takarót magára, és ott hagyja Tylert a legrosszabb szögben összegörnyedve, ahogy alkarját az ágyékához kapva takargatja magát, és közben ide-oda kapkodja a tekintetét bármi után kutatva, amivel eltakarhatná magát. Elég mulatságos látvány, amit sajnos nem tudok maradéktalanul élvezni, mert az agyam az alsó ágyon fekvő nőre fókuszál.

Sötét hajú, olívabőrű, lehetetlenül gyönyörű. A nő, akire azóta neheztelek, hogy a fedélzetre léptem. A hajó kabaréestjének szólistája. A nő a tökéletes immunrendszerrel.

Bella.

– Iz – lihegi Ty. – Még nem kellene itt lenned.

– Nyilvánvalóan – felelem neki, miközben még mindig Bellával szemezek.

– Nem mennél ki? – kérdezi a lány, miközben felül, és a takarót rögtönzött pánt nélküli ruhaként – ami még így is remekül áll rajta – magára igazgatja. Láthatóan nem zavarja a méltatlankodásom. Nem hiszem, hogy lerángatnám róla a takarót, ahogy valószínűleg azokat a magas hangokat sem tudnám kiénekelni, amiket ő zenekari fellépés alatt kiénekel. Tyler biztosan úgy gondolja, ezzel a lánnyal szintet lépett.

Nem tudom, hogy ez a gondolat, vagy Bella arcátlan állhatatossága teszi, amivel azt kéri, hogy hagyjam őket magukra, hogy folytathassák, amit elkezdtek, de a következő pillanatban Tylerhez vágom a zoknimat. Ez az egyetlen kezem ügyénél lévő dolog, minden más a felső ágyon van, és nem fogok megaláztatások közepette a tökéletes, meztelen Bella fölé mászni, hogy elérjem őket. Ezért a legrosszabb szitokszavakat és sértéseket dobálom Tyler felé, amik csak eszembe jutnak, de a legtöbb elvész a leszállást jelző hajókürt harsogó, mély hangjában.

– …te szarházi! – Ez az utolsó sértés, ahogy elhal a kürtszó. – A kabinban, Ty? Komolyan? Én is itt lakom!

– Nem a te ágyadban vagyunk – mondja Bella nevetségesen érzéki olasz akcentussal, szinte nehéz elhinni, hogy nem színleli.

– Neked itt nem osztottak lapot – felelem neki. Aztán visszafordulok a meztelen ex-barát-per-hálótársamhoz. Még mindig össze van görnyedve, egyik lábáról a másikra ugrál, próbálja eltakarni magát, ezzel háborítatlan kilátást nyújtva a lapos fenekére Bellának. – Ezért adtad az utalványt? – kérdezem. – Hogy eltűnjek az útból, hogy te… hogy…

Bella felhorkan, forgatja a szemét.

– Istenem, Izzy, ha ki se tudod mondani, hogy „szex”, ne csodálkozz, hogy Tyler máshol keresni a boldogságot.

Gyorsan mozdulok, de Tyler még gyorsabban. Meztelenségéről teljesen megfeledkezve csupasz, szikár testével közénk áll.

– Csak semmi cicaharc – mondja, és visszatart. A gyorsasággal, amivel Bella védelmére kelt, mintha tőrt forgatna a szívemben. Belláé a munka, amire vágytam, és bár Tyler egyértelműen nem az a srác, akire vágyom, szívás tudni, mennyi energiát ölt abba, hogy eltüntessen a kabinból pár órára.

És mennyire kevéssé érdekelte, hogy ez rosszulesne nekem.

Tyler végre felkap egy boxert a földről, és gyorsan felhúzza magára. Bellára sandít, amikor a lány csalódottan felnyüszít. Tuti lehajítom a csajt a fedélzetről, ha nem hagyja abba.

– Szakítottunk – mondja Tyler most, hogy valamivel illőbben fest. – Megegyeztünk, hogy nem gáz, ha másokkal is találkozunk.

– Nem erről van szó – felelem. Szinte meglep, milyen nyugodtnak tűnik a hangom. – Még csak nem is a szexről. Hanem arról, hogy hol csinálod.

– Ez volt az egyetlen lehetőség – motyogja. – Bella kabinja közel van a zenekari tagokéhoz, és még nem akartuk, hogy tudjanak róla, mi van kettőnk között. Gondoltuk, keresünk egy üres vendégszobát, de…

Felemelem az egyik kezem, mintha azt mondanám: nem akarom tudni.

Vállat von, mintha az mondaná: mit tehetnék? El kell fogadnom, hogy semmit sem tehet. Már megtörtént. Nem csinálhatja vissza sem a szexet, sem a szobánk megbecstelenítését.

De van valami, amit én tehetek.

Egyenesen az emeletes ágyhoz trappolok, szándékosan megtaposom a földre hajigált ruhákat, remélve, hogy tönkreteszem Bella „haj, de tökéletes” szerelését, felmarkolom a táskámat, majd lehajolok, és felveszem a szandálomat.

Aztán kiviharzok a kabinból, tárva-nyitva hagyva az ajtót a kíváncsiskodó tekintetek előtt, remek kilátást adva a majdnem meztelen kabarészólistára és a még mindig csupasz harmadik háttérénekesre. Felsétálok a fő fedélzetre, és elvegyülök a hajóról leszálló emberáradatban. Mások szállnak partra, mint egy héttel ezelőtt, amikor a hajó utoljára Míkonoszon járt, de ugyanaz a forgatókönyv. Próbálok visszaemlékezni, melyik bárok voltak a legkevésbé zsúfoltak aznap, mert az utolsó, amire vágyom, hogy az utasok végignézzék, ahogy valaki a fedélzeti személyzet közül merevrészegre issza magát a szabadnapján. Ugyanis egyértelműen ez a terv.

Amint mólót ér a szandálos lábam, megkordul a gyomrom. Egy falatot sem ettem a kolbásztekercs óta, amivel Alex megetetett a hajó éttermében, és rengeteg dolog történt azóta.

Gyorsítom a lépteimet, kerülgetem az utasokat. Párok és családok mormolása keveredik az enyhe forgalom zajával, napozók és bulizók nyüzsögnek a strandon, és a víz bágyadt hullámzása egy nagy, mély zajjá egyesül a fejemben. Még a napos, idilli Míkonosz sem tudja elterelni a figyelmemet arról, milyen szarul érzem magam.

A tengerpart menti ösvényre érek, és felgyorsítom a lépteimet, hogy távolabb kerüljek az utasoktól. Ide-oda kapkodom a fejem, a legvonzóbbnak tűnő étkezdét keresem. A legközelebbi, jónak tűnő éttermen egy telihold embléma áll, rajta a következő felirat: Selene’s. Egy idős, ősz hajú férfi lép ki az ajtaján, és a nyitott ajtón át látom, hogy rengeteg üres asztal van.

Új terv: spanakopita!