Bethany Webster

Anyaseb

Hogyan gyógyítsuk meg transzgenerációs sebeinket
és találjunk rá önmagunkra?

részlet

A fordítás alapja:
Bethany Webster: Discovering the Inner Mother – The Guide to Healing the Mother Wound and Claiming Your Personal Power
Published by arrangement with „William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers.”

Copyright © Bethany Webster, 2020

Fordította: © Szilágyi Zsófia, 2021
A könyvben szereplő versrészleteket (Mary Oliver: „Utazás”, Marge Piercy: „Az élethez való jog”, Linda Reuther: „Hazatérés”) Lengyel Enikő fordította.

Szerkesztette: Sződy Judit
Borítóterv: Grosan Cristina

HVG Könyvek
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Krausz Veronika

ISBN 978 963 565 142 9

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Budapest, 2021
Felelős kiadó: Szauer Péter
www.hvgkonyvek.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Ajánlom ezt a könyvet minden nőnek, akiben mély belső igény van arra, hogy megfogalmazza saját igazságát, megtörje családi traumái sorát, hogy erejét és lehetőségeit jobban kiteljesíthesse. Személyes és kollektív traumáinkból való gyógyulásunk lehetővé teszi, hogy a női erő jobban megnyilvánulhasson a világban. Kívánom, hogy érezzük minden valaha élt és jelenleg élő bátor nő támogatását.

És egy nap majd úgy ébredsz,

hogy tudod, mit kell tenned.

És nekifogsz.

Akkor is, ha körülötted mindenki

tovább kárálja rossz tanácsait.

Akkor is, ha reszketni kezd a ház,

és érzed a húsodba vájó karmokat:

„Ments meg!” – kiáltja minden száj.

Megállni? Eszedben sincs!

Kapjon hajadba görcsös ujjú szél,

búsan bánkódjanak utánad,

nálad az iránytű: az igazi kincs.

Épp eleget vártál már,

és azon a vad éjszakán,

mikor az úton

letört ágak és kövek hevernek,

lassanként, magad mögött hagyod

lehúzó kiáltásaik.

Ekkor a felhők mögül

előbújnak a csillagok.

Új hang szólít: a saját hangod.

Ráismersz, és biztos vagy:

már veled marad végig.

Részedről irány az Élet,

hogy tedd az egyetlen dolgot,

amelyre születtél,

hogy az egyetlent, kit meg tudsz,

megmentsd azt a lényt.

Mary Oliver: Utazás (Fordító: Lengyel Enikő)1

A szerző megjegyzése

Az emlékezés és az érzékelés szubjektív, eredendően a megfigyelő saját élményeiben gyökerezik.

A könyvemben szereplő személyes példák alapját az emberekről szerzett benyomásaim és a gyerekkoromban átélt események adják, illetve az, hogy milyen hatást tulajdonítok nekik a felnőtt életemre nézve.

Minden tőlem telhetőt megtettem annak érdekében, hogy a könyvemben pontos, igazságos képet fessek az emberekről és eseményekről. Szeretném egyértelművé tenni, hogy nem tényeket, hanem a saját személyes véleményemet és meglátásaimat írtam meg.

Bevezetés

Már gyerekkoromtól fogva éreztem, hogy valami nem működik az anyámmal való kapcsolatomban, de az ösztöneim azt diktálták, hogy hallgassak és legyek engedelmes, mert „jó kislány” szerepben tudok megbirkózni ezzel a helyzettel. Tizenkilenc éves korom körül annyira felerősödtek a tüneteim, hogy szakemberhez fordultam segítségért. Szerencsére több évtizeden átívelő közös munkába kezdhettem egy terapeutával, aki mélyreható korrektív kapcsolati terápiára szakosodott; ez az utazás még ma is tart. Kezdetben kerültem, hogy megvizsgáljam az anyámmal való kapcsolatomat, de éreztem, hogy mindenképpen meg kell találnom a szenvedéseim gyökerét, amely éveken át rejtve maradt előttem. Hétről hétre, évről évre, évtizedről évtizedre újabb felfedezéseket tettem, újabb összefüggéseket értettem meg, újabb felismerésekre jutottam, amelyekkel nem találkoztam a rendelkezésre álló pszichológiai, önsegítő és személyiségfejlődés témáját tárgyaló munkákban.

2013-ban blogírásba kezdtem, hogy minél több emberrel oszthassam meg az anyasebbel kapcsolatos felismeréseimet. Úgy tűnt, ezzel a jelenséggel senki sem foglalkozik, én pedig szerettem volna segíteni azoknak a nőknek, akik hozzám hasonlóan igyekeztek feltárni és beazonosítani tüneteik gyökerét. Alig kezdtem hozzá a blogomhoz, az írásaim futótűzként kezdtek terjedni, gondolataim hamarosan világszerte ismertté váltak. E-mailek árasztottak el, amelyekben nők osztották meg velem saját történetüket, és megköszönték, hogy beszélek azokról a tapasztalatokról, amelyeket ők nem tudtak vagy nem mertek kimondani.

Bámulatos egybeeséseknek lehettem tanúja. Néhány hónap múlva, bár nagyon ritkán jutottam el nyaralni, szállást foglaltam Barcelonában. Egyetlen nappal ezt követően, kaptam egy e-mailt egy barcelonai tanárnőtől, amelyben azt kérdezte, hogy lefordíthatná-e az egyik cikkemet egy nőknek szánt workshophoz. Megírtam neki, hogy a tervezett időpontban éppen ott leszek, és örömmel beszélnék is az írásomról. Egyik esemény követte a másikat, végül ott-tartózkodásom hétvégéje alatt két telt házas workshopon is részt vettem előadóként. Bemutatott európai munkatársainak, így később már egy előadókörútra tértem vissza Spanyolországba, Barcelonától Bilbaón, Valladolidon és más városokon át Madridig. Egész Európából érkeztek résztvevők. Mire észbe kaptam, már bejártam Nagy-Britanniát, érintve Londont, Totnest, Frome-ot, Nottinghamet és sok más helyet. Ezt követően további meghívásokat kaptam Budapestre, Berlinbe, Olaszországba, Bécsbe, Horvátországba, Belgiumba, Lengyelországba, Hollandiába és Ausztriába, majd Indiába, Balira, Japánba és Thaiföldre.

Ahány városba ellátogattam, az előadóterem mindenütt zsúfolásig megtelt kíváncsi, félénk, egymáshoz kapcsolódni vágyó nőkkel, akik a gyógyulást keresték. Voltak közük nagyvállalati vezetők, terapeuták, kutatók és „háztartásbeli” anyák, egyetemisták, nagymamák, vállalkozók és a felnőttkor küszöbén álló fiatalok is. Minden egyes workshopon, a kezdeti feszültségek oldódása után, a légkör könnyeddé vált, tágasnak éreztük a teret, felélénkültünk, szinte szikrázott a levegő az energiától. Bámulatos volt, milyen rövid idő alatt milyen mély kapcsolódások alakultak ki, ahogy együtt dolgoztunk a tabuként kezelt témával.

Ugyanabban az évben volt olyan alkalom, amikor frusztráltan tértem haza egy női konferenciáról, mert úgy éreztem, nagyon felületesen tárgyalják a nők helyzetét. Azt láttam, hogy abszolút nem vesznek tudomást a még a legsikeresebbek körében is jelen lévő anyasebről. Ez késztetett „Az anyaseb: Miért rendkívül fontos nekünk, nőknek, hogy begyógyítsuk az anyasebet?” (Mother Wound Healing: Why It’s Crucial for Women to Heal the Mother Wound.”)2 című esszém megírására. A cikknek óriási szerepe volt abban, hogy robbanásszerű gyorsasággal új szintre emelje az anyasebre irányuló figyelmet. Ezt követően a nők sokkal gyakrabban használták a kifejezést cikkekben, podcastekben, workshopokon, illetve a közösségi médiában.

Tudtam, hogy szeretnék könyvet írni az anyasebről, de sokáig nem szakítottam időt rá, mert egyre jobban lefoglalt a blog- és cikkírás, az utazások és a tanítás. Amikor végre lehetőségem nyílt, hogy otthagyjam az egyetemi állásomat, minden időmet ennek a munkának szentelhettem. Idővel felfedeztem, hogy a nőknek, akik tenni akarnak az anyaseb gyógyításáért, van egy közös vonásuk: gyakran elhagyják a járt utat, és erős késztetést éreznek, hogy hiteles, igaz életet éljenek, és a maguk urai legyenek. Sok olyan nővel találkoztam, aki kilépett a házasságából, kapcsolatából, esetleg a munkahelyéről amennyiben az nem szolgálta a javát, vagy belülről kezdte átformálni ezeket az „intézményeket”. Bármelyik utat választották is, a körülöttük élő emberekre inspirálóan hatottak, és pozitív változásokat okoztak a környezetükben is.

Amikor Trumpot megválasztották, még sürgetőbb késztetést éreztem, hogy könyvet írjak, és így több nőhöz jusson el a mondanivalóm arról, hogy az anyaseb hogyan függ össze a patriarchális rendszerrel, és hogy miért olyan fontos a gyógyulás. Egy reggel azzal a határozott érzéssel ébredtem, hogy a könyvet a lehető leghamarabb ki kell adni, hiszen a világ változik, és minden korábbinál nagyobb szükség van erre az üzenetre. Elhatároztam, hogy saját ügynök hiányában magam válaszolok a kiadónak, amelyik felkeresett. Ám úgy látszik, az univerzumnak más tervei voltak, mert másnap váratlanul kaptam egy e-mailt egy ügynöktől, aki felajánlotta, hogy képvisel engem. Ebből az együttműködésből született ez a könyv.

Az anyasebről írt könyvem két évtizedes kutatás és fájdalmas önismereti munka eredménye. Ez a könyv óriási segítségemre lett volna akkor, amikor elindultam a saját belső világomat feltérképező úton. Bátran állíthatom, hogy a munkám nagyon aktuális most, amikor az emberiség túlélésében kulcsfontosságú szerepet kap a nők öntudatra ébredése.

Ebben a könyvben szó lesz a saját utamról, és arról, hogyan fedeztem fel az anyaseb létezését, valamint azokról az eszközökről, amelyek nekem és nők ezreinek segítettek a feldolgozásban. Beszámolok az alapvető áttörésekről, amelyek a saját „belső anyám” megismeréséből fakadtak, és arról, mi mindent tanultam a feminizmusról, transzgenerációs traumáról és az emberekben rejlő lehetőségekről utam során.

Az anyaseb jellemzően a patriarchális rendszerben élők kulturális és családi traumája

Az anyaseb a nőket és a férfiakat is sújtja. A sebzettség személyes, kulturális, spirituális és globális szinten is megjelenik. Ez a jelenség olyannyira elterjedt a kultúránkban, hogy több kötetet is meg lehetne róla tölteni. Ez a könyv csupán bevezető, és elsősorban a személyes szintre fókuszál. Arra helyeztem hangsúlyt, hogyan is fest az anyaseb ott, ahol az ember elsődlegesen szembesül vele: személyes élettörténetünkben. Hiszek abban, hogy mire az egyének elég jól felgyógyulnak saját anyasebükből, addigra képessé válnak arra, hogy társadalmi szinten is szembenézzenek ezzel a jelenséggel, és hatással legyenek rá. Ez a könyv nem anyáink hibáztatásáról, hanem a nemzedéki és nemzedékek közti felelősségről szól, arról, hogyan szerezhetjük vissza saját női erőnket, és ennek következtében hogyan teremthetünk egyensúlyt és összhangot a világban az egészséges férfi- és női energiák között.

Az évek során már több szerző is használta az „anyaseb” kifejezést (például Adrienne Rich és Christiane Northrup), azonban eddig senki nem világított rá, mit is jelent pontosan, és mi az oka, hogy világszerte rengeteg nő küzd vele. Szeretném helyére tenni a nők pszichológiájáról és emancipációjáról való gondolkodást, ezért a könyvemben pontosan körülírom az anyasebet, és elmagyarázom, milyen formában jelenik meg a nők életében, átfogó képet adok a kialakult helyzetről, valamint gyakorlati útmutatóval szolgálok a gyógyulás folyamatához.

Bár pszichológus egyetemi diplomával rendelkezem, valójában nem pszichoterapeuta vagy traumaspecialista vagyok, hanem coach. A terapeutám, Nicole Ditz állította össze a szakkifejezéseket tartalmazó Függeléket, amely segít a további tájékozódásban, hiszen ebben a könyvben olyan témákat is áttekintek, mint az agy működése, illetve a komplex fejlődési trauma.

Az Anyaseb érint genderrel, szexualitással kapcsolatos témákat, etnikai, vallási kérdéseket és kultúránk más olyan tényezőit is, amelyek szerepet játszanak az anyaseb kialakulásában. Fontos, a könyvem témáival rokon kérdések, mint a fiú-anya kapcsolat az anyaseb fényében, illetve az apák kapcsolódási mintázatai lányaikkal. Ezek a témák az anyasebhez való kapcsolódásukban olyan fokú elemzést érdemelnek, amely túlmutat egyetlen kötet keretein. Feltett szándékom a jövőbeni munkáimban ezeket a kérdéseket megfelelő mértékben, alaposan körüljárni.

Végül fontos megjegyeznem, hogy tapasztalataim nem választhatóak el kiváltságos társadalmi helyzetemtől: tanult, fehér, középosztálybeli nő vagyok. Mindannyiunk látásmódját meghatározza ahogy él, így az én nézőpontom nem lesz érvényes mindenkire. Tisztában vagyok azzal, hogy a saját tapasztalataim és identitásom korlátok közé szorítják a szempontjaimat és értelmezésemet. Példaként és vitaindítóként kínálom a történetemet, remélve, hogy az olvasó saját egyedi helyzetének megértését szolgálja.

Ezt a könyvet olyan fehér nőként írom, aki pusztán származásánál fogva előnyös helyzetből indul, profitált ősei fájdalmas örökségéből, és önismereti munkán és egyéb törekvéseken keresztül elszántan küzd a rasszizmus és az elnyomó rendszerek leépítéséért, emellett az egyéni felelősségvállalás elkötelezett híve. Kutatásaim és nők ezreivel folytatott beszélgetés tanúsága szerint az anyaseb megléte bőrszínen, kultúrákon átívelő jelenség: a rendszerszintű, intézményesített rasszizmus, a származás alapú elnyomás, trauma és számtalan más formában is jelen lehet különböző hátterű nők életében.

Amikor az anyasebről a patriarchális kultúrák vonatkozásában beszélek, akkor a gyarmatosításra és a világ nagy része felett uralkodó, a föld kizsigerelésére épülő, szüntelenül terjeszkedő patriarchális kapitalista kultúrákra utalok. A személyes történetemen és megfigyeléseimen alapuló könyv célja az, hogy a különféle hátterű, származású és kultúrájú nők hangja hallhatóvá váljék, és megoszthassák saját anyasebélményeiket.

Bár a könyvem középpontjában nők állnak, úgy vélem, bárki értékes tudáshoz jut, aki elolvassa. Azoknak a nőknek, akiknek már van saját gyermekük, javaslom, hogy gyermeki szemszögből olvassák a könyvemet, mert az anyaseb ebből az irányból gyógyítható. Ha jobban megismerjük saját neveltetésünk körülményeit, és ránk gyakorolt hatásait, anyai hozzáállásunk is pozitív irányba változhat, és erősebbé és egészségesebbé válik kapcsolatunk a gyermekeinkkel.

Könyvem a személyes szint felől mozdul a kulturális rétegek felé. Bemutatja az anyaseb fogalmát, megjelenési formáit, és hogy milyen hatalmi dinamikákat tart fenn. Ezután mélyebbre hatolunk a családban fennálló trauma megszólítása felé, rávilágítunk az önismereti munka szükségességére, valamint arra, milyen változásokra számíthat, aki elindul ezen az úton. Az egyes fejezeteket kérdéssor zárja, ami az összefoglalás mellett segít az olvasónak, hogy saját élményei fényében dolgozza fel az olvasottakat. Azoknak, akik a könyv elolvasása után késznek érzik magukat, hogy alaposabban elmerüljenek a gyógyulás folyamatában, ajánlom a honlapomat, ahol további információt és forrásokat találnak.

Végül szeretném újra kiemelni: az anyaseb gyógyítása nem az anyánkról szól, hanem azokról a nőkről, akik szégyenkezés nélkül elfogadják női mivoltukat és adottságaikat. A lényeg, hogy felismerjük és tudatossá tegyük érzelmi sérüléseinket, visszabillentsük a patriarchális rendszer által kialakított, évszázadok óta fennálló egyensúlyhiányt. A cél az, hogy tudat alatt ne tekintsünk magunkra egyedül hagyott, kétségbeesett gyermekként, és öntudatlan fájdalmunkat ne sugározzuk a környezetünkre. Az anyaseb gyógyulása révén képessé válunk arra, hogy szeretettel forduljunk a belső gyermeki énünk felé, és felébresszük a bennünk szunnyadó, teremtő női öntudatot. A generációk közti gyógyuláshoz meg kell tanulnunk, hogyan jelenítsük meg azokat a dolgokat, amelyeket soha nem kaptunk meg, hogyan biztosítsuk önmagunk számára az olyannyira szomjazott szerető jelenlétet, azt a feltétel nélküli jóindulatot, amelyet nem befolyásolhat semmiféle körülmény. Fel kell ismernünk, hogy egy olyan belső erő lakozik bennünk, amelyre bármikor támaszkodhatunk. Egyszerre válunk megtartóvá és megtartottá, vágyódóvá és vágyottá, az újnak, eddig nem létezőnek a forrásává.

Néhány példa arra, hogy mit nyerhetünk az anyaseb gyógyulásával

Újra teljességében érzékeljük az életet: Az élet elevenné válik. Már nem címkék által kategóriákba csomagolva, vagy traumatikus projekciók lencséjén keresztül látjuk az életet, hanem újra könnyen érzékeljük a valóság zsigeri szépségét, mélységét és értékét.

Részekre bontás helyett integrálás: Könnyebben érzékeljük az életet egységes egészként, és önmagunkkal kapcsolatos tudatosságunk is erősödik. Jobban észrevesszük a kapcsolódásokat, mint az eltéréseket. Az érzékelt különbségek kevésbé ébresztenek félelmet bennük. Nyitottabbá válunk a visszajelzésekre.

A triggereket lehetőségként tudjuk kezelni: Az érzékenységünk világosan megmutatja, hogy a gyógyulásunk során milyen következő állomásra kell koncentrálnunk. Minden egyes trigger egy lehetőség, hogy olyan döntéseket hozzunk, amelyeket nem tudtunk meghozni gyermekként.

Klasszikus módon viszonyulunk a tudáshoz: Az átélt tapasztalat a bölcsesség és tudás forrásává válik. Saját önismeretünkkel harmóniában cselekszünk, és megtanulunk bízni önmagunkban. Visszaszerezzük az irányítást saját tapasztalataink felett. Megtanulunk bízni a megfigyeléseinkben és az intuíciónkban.

Nagyobb tisztelettel fordulunk a lét, mint a tettek felé: Elfogadjuk a pihenési idő iránti szükségleteinket, és nem rettegünk többé attól, hogy mi lesz, ha nem vagyunk elég hatékonyak.

Nem kezeljük többé tárgyként az élőlényeket: Amikor érzelmileg elérhetővé válunk a bennünk élő traumatizált gyermek számára, a többi ember számára is érzelmileg elérhetőek leszünk, empatikusabbá válunk, és erőteljesebben kapcsolódunk az élőlényekhez és a környezetünkhöz.

Nagyra értékeljük a sebezhetőséget: Ha tudatosul bennünk, milyen sokat szenvedtünk gyermekként, akkor örömmel fogadjuk a düh, a gyász érzését, mindezt ítélkezés és szégyen nélkül engedjük meg magunknak. Örömmel fogadjuk az általuk kínált megújulást és gyógyulást, és a belőlük fakadó megvilágosodást.

Az anyaseb gyógyulásának útja nem gyors, nem látványos és nem is könnyű. Ám csak ez az út vezethet el a nemzedékeken átívelő gyógyuláshoz és átalakuláshoz, és mindez elengedhetetlen ahhoz, hogy a jövő generációi számára tartós változást érjünk el. E munka révén jobb világot teremtünk önmagunknak, a családunknak, gyermekeinknek és a bolygónknak.

1 Mi az anyaseb?

„Minden nagy igazság istenkáromlásként kezdte.”3

George Bernard Shaw

New-Englandben élő középosztálybeli család voltunk. A szüleimnek stabil munkahelyük volt, és szép környéken éltünk. Mindig volt fedél a fejünk felett, étel az asztalunkon, és nyaralni is jártunk. Új iskolai ruhákat kaptam, és megünnepeltük a ballagásomat. De – a szüleim jó szándéka ellenére – az otthonomat érzelmi háborús övezetként éltem meg, amelynek ott álltam a kellős közepén. Fiatalon házasodtak össze, és meggyőződésem, hogy öntudatlanul ugyanazt a diszfunkcionális mintázatot játszották újra, amelynek maguk is ki voltak téve gyerekkorukban a saját családjukban.

Mindössze hatéves voltam, amikor anyám kijelentette, hogy én vagyok a legjobb barátnője, és mindenki másnál jobban szeret a világon. Nagyjából ugyanebben az időben tűnt fel, hogy apám elkezdett kimaradozni otthonról. Én vigasztaltam a síró anyámat, és vele együtt haragudtam apámra, amikor végre hazaért – részegen. Anyám szövetségese, harcostársa és érzelmi értelemben a férjpótléka voltam. Megértettem, hogy a biztonságom záloga az, hogy érzelmi támogatást nyújtok neki. Amikor apám sokáig nem jött haza, együtt néztük a tévét anyám ágyában, és beszélgettünk. Fontosnak, nélkülözhetetlennek éreztem magam attól, hogy anyám rám támaszkodott, ugyanakkor úgy éreztem: be vagyok börtönözve az ő fájdalmába. Mindig reménykedtem, hogy egyszer majd talán az én igényeim is sorra kerülnek.

Ahogy teltek-múltak az évek, egyre inkább közvetítői szerep hárult rám a családomban: anyám pártját fogva kiabáltam apámmal, tompítottam felé anyám dühét, és megvédtem az öcsémet apám erőszakosságától. Én voltam a kellemetlen érzéseket elnyelő zsák, a válságok lengéscsillapítója, a problémamegoldó és a lelki szemetesláda. Ennek eredményeképpen szüntelenül elnyomtam a saját szükségleteimet, tapasztalataimat, érzéseimet és a belülről fakadó őszinte reakcióimat; feláldoztam magam, miközben a családi rendszerben túlságosan nagy szerep hárult rám. Kifelé nyugalmat sugároztam, miközben titokban állandó készültségben álltam a mindig küszöbönálló katasztrófa miatt.

Hétéves korom táján visszatérő álmom volt, hogy találok egy kisbabát, aki az enyém, és akiről gondoskodhatok. Arra vágytam, hogy igazi lány lehessek, ne egy bábu, egy tárgy, hanem egy igazi gyerek, aki érzelmi gondoskodást és biztos, szeretetteljes figyelmet érdemel egy egészséges felnőttől. Általános iskolás koromban mély rajongást éreztem Szűz Mária iránt. A szüleim nem voltak vallásosak, így ez az áhítat az ő világukon kívül esett, csak a sajátom volt, vezérfonal az engem körülvevő zűrzavarban. Időnként a dédnagymamámnál töltöttem néhány napot, aki megtanított imádkozni. Tízéves voltam, amikor meghalt, és én örököltem az összes, valláshoz köthető holmiját: szobrokat, imakártyákat, rózsafüzért és könyveket. A szobámban egy oltárt alakítottam ki, és azért imádkoztam, hogy Mária jelenjen meg előttem az utcán, amikor hazafelé jövök az iskolából, vagy a kertünkben, mint egykor a fátimai gyerekek előtt. Titokban különböző jótetteket hajtottam végre: segítettem az iskolatársaimnak, nagylelkű voltam az öcsémmel, és jócselekedeteimet felajánlottam Máriának. Igyekeztem egész nap olyan jó lenni, hogy semmi bűnt ne kövessek el.

Tizenegy éves koromban egyszer egyedül voltam otthon; emlékszem, milyen nagy csend ült a házra. Elővettem a fiókból a nagy recés kenyérvágó kést, és felhúztam a ruhámat. A kés hegyét a mellkasomhoz illesztettem, és behunytam a szemem. Arra gondoltam, így minden jobb lesz, és nélkülem mindenki boldogabban él majd. Úgy éreztem, hogy ha én nem vagyok, az én szenvedésem és az ő szenvedésük is véget ér. Végül nem volt bátorságom végigcsinálni. Visszatekintve világosan értem, hogy azért érzékeltem a létezésemet minden probléma okaként, mert egész gyerekkoromban csak elutasítást kaptam a környezetemtől.

Főiskoláig végig én voltam a „jó kislány”, anyám igényei pedig folyton elkísértek, amerre csak jártam. Mióta az eszemet tudom, anyám rendszeresen rám bízott olyan ügyeket, amelyek valamiért kényelmetlenek voltak neki – akár az apámmal való diszfunkcionális viszonyában, akár a munkájával kapcsolatban. Ahogy egyre nagyobb lettem, mintha azt várta volna tőlem, hogy én legyek a szócsöve, bennem pedig egyre nőtt a harag és az elutasítás amiatt, hogy a kapcsolatunkból teljesen hiányzott az egyensúly, és ez mindig láthatatlanná tette az én igényeimet. Úgy tűnt, azt várja el tőlem, hogy enyhítsem az aggodalmait. Ha az én nehézségeim kerültek szóba, elutasítóvá vagy egyenesen ellenségessé vált. Szolgájává váltam, akire az érzelmi villámhárító szerepét osztotta. Tudtam, hogy büntetés vár rám, ha eltérek ettől a szereptől.

Ha jól teljesítettem a tanulmányaimban vagy a művészetek terén, akkor a büszkesége mellett mindig jelen volt a kimondatlan elvárás, hogy ne hagyjam el, ne múljam felül és ne fenyegessem őt. Az volt a határozott érzésem, hogy tátongó mélység vesz körül, amit csak előttem fed fel, és amitől csak úgy menekülhetek meg, ha megfelelek az elvárásainak, hogy a kiskutyája, rajongója és legjobb barátnője legyek. Ha az övével ellentmondó véleményt fogalmaztam meg, megvédtem a határaimat, pillanatnyi magabiztosságot mutattam, vagy függetlenedni igyekeztem tőle, azt mindig árulásként kezelte. Ilyenkor durván lehordott, színpadiasan sóhajtozott, vagy azonnal megcáfolt. Néha csak dühös hitetlenkedéssel meredt rám, mintha hirtelen fizikai fájdalmat okozna számára az, hogy képes vagyok az övétől független valóságról beszélni. Rendszeresen azt álmodtam, hogy fogoly vagyok, anyám pedig a börtönőröm, aki a szemem láttára eszik, míg én éhezem.

A főiskolán csak sodródtam. Elkezdtem anyám életét élni, olyan kapcsolatokban találtam magam, amilyen az övé volt apámmal, és a pályaválasztásommal őt követtem: tanárnak készültem. Elveszettnek, üresnek éreztem magam, depressziós voltam, és ezt egyre kevésbé tudtam leplezni. Egyre nyilvánvalóbb lett a szenvedésem, de gyerekkoromban nem volt kitől megtanulnom, hogyan szeressem önmagam. Tizenkilenc éves koromban, amikor váratlanul teherbe estem, kénytelen voltam megállni, és átértékelni, hogy ki vagyok, és kivé akarok válni.

Emlékszem, amikor odamentem egy bioboltban a hirdetőtáblához, és böngészni kezdtem a kitűzött szórólapokat és névjegykártyákat, hátha találok egy helybéli terapeutát. Egy istennő jelképét ábrázoló kártyára tévedt a tekintetem. Felhívtam a számot. Egy héttel az abortuszom után mentem az első terápiás ülésemre. Akkor fogtam bele a több mint húsz évig tartó intenzív, átfogó és mélyreható jóvátételi kötődési terápiába. Ez a terápia azóta is tart, és mentőövként szolgál.

A konvencionális terápia jellemzően rövid ideig tart, és a gyors eredményekre koncentrál, azaz rövid távú tünetcsökkentést szolgál és felülről jövő megközelítést alkalmaz. A terapeutám, Nicole ezzel szemben intenzív traumaalapú terápiát nyújtott, amely a kapcsolatok jóvátételére fókuszált. Ez segített, hogy alapjaiban átformáljam sebzett belső világomat, gyógyítsam belső gyermeki lényemet, és képessé váljak szeretetteli figyelemmel fordulni önmagam felé. A Nicole-lal közös munkám lényege a biztonságos, gyógyító elsődleges kötődés kialakítása volt, ami többféle pszichoterápiás iskola elméletén és gyakorlatán alapult.

A terápia együttműködésre épült. Nicole tiszteletben tartotta az egyéniségemet, mély együttérzést tanúsított irántam, rám hangolódott és elfogadott, még azokban a feszült helyzetekben is, amikor az anyasebemet öntudatlanul őrá vetítettem. Mivel következetesen az ellenkezőjét kaptam mindannak, amit éveken keresztül a családomban megéltem, egészen a legmélyebb alapokig át tudtam dolgozni az anyasebem, és végül én is képessé váltam arra, hogy más nőket támogassak az öngyógyításban.

Az abortuszomat követően halasztottam egy félévet, és elhatároztam, hogy a tanárszak helyett átjelentkezem pszichológiára. Visszaköltöztem a szüleimhez, de továbbra is pincérkedéssel tartottam fenn magam. Ez idő alatt tudatosan távolságtartó voltam a szüleimmel. Mire megszereztem a pszichológusi diplomámat és ösztöndíjat nyertem a doktori képzésre, beleszerettem Davidbe, aki a munkatársam és régi ismerősöm volt. David sógornője bérlőket keresett manhattani lakásába. Úgy döntöttem, hogy nem kezdem el a képzést, hanem Daviddel együtt New Yorkba költözöm. Végül írói-szerkesztői állást is kaptam az orvosi egyetemen. Soha nem felejtem el azt a borongós szeptemberi reggelt: Daviddel Gordon Ramsay főzőversenyének, A pokol konyhája színhelyére tartottunk a 95-ös autópályán dél felé, amikor felnyitottam az anyámtól kapott üdvözlőlapot. Ez állt benne: „Mindenkinél jobban szeretlek”. A képeslapot gyorsan a táskámba csúsztattam, nagy levegőt vettem, és boldog voltam, hogy saját fedél van a fejem fölött. Ekkoriban kimért távolságot tartottam anyámtól annak érdekében, hogy minimális, felületes összhangot tarthassak fenn vele. Akkor már több éve tartó terápiám ellenére is csak némi fizikai távolságtartás után láttam rá, milyen óriási hatást gyakorolt rám. Ekkoriban fedeztem fel a dühnek és gyásznak azt a mély kútját a lelkemben, ami abból fakadt, ahogyan anyám viszonyult hozzám, és hogy apám nem védett meg tőle.

A jól képzett, finoman rám hangolódó korrektív terápiás kapcsolatban a lelkem legmélyebb rétegeit érintő fájdalom tudatos feltárásának köszönhetően lassan, szinte alig érzékelhető fokozatossággal elkezdtem átformálni az énképemet, amely egyre szilárdabb formát öltött. Lassú, fáradságos, felszabadító folyamat volt.

Az anyák és lányaik közti nehézségek és küzdelmek mindent átszőnek és mindenhol ott vannak, mégsem beszélünk nyíltan erről a problémáról. Mintha tilos lenne elismerni és kimondani az anyánkkal való kapcsolatban meglévő fájdalmas dinamikát. Az igazság elhallgatása miatt az anyaseb így rejtve marad és gennyesedik, nem tudatosul, és emiatt nem is tűnhet el. Az utóbbi években egyre több nő akarja megtörni a hallgatást, hogy felszínre kerüljön az igazság, és megszüntesse a generációról generációra átadott fájdalmat, ami elengedhetetlen ahhoz, hogy a nők gyógyulhassanak, és visszanyerjék az erejüket. Fogalmazzuk meg pontosan, mi az anyaseb, és hogyan jelenik meg az életünkben. Az anyaseb egy, a patriarchális rendszerben gyökerező társadalmi jelenség, ami négy szinten jelenik meg: személyes, kulturális, spirituális és globális szinten.

A személyes anyaseb olyan korlátozó hiedelmek és mintázatok összessége, amely a korai életszakaszból, az anyánkkal való kapcsolatunkban megtapasztalt dinamikából származik, és sokféle problémát okoz felnőtt életünkben. Meghatározza, milyennek látjuk önmagunkat, egymást, és milyen képességeket tulajdonítunk önmagunknak.

A kulturális anyaseb a nők sokféle szempontú, rendszerszintű leértékelése a világ nagy részén dominánssá vált, gyarmatosításban gyökerező patriarchális kultúrákban, illetve az ebből fakadó, világszerte meglévő diszfunkcionális egyensúlyzavar.

A spirituális anyaseb a felsőbb erőtől és az élettől való elszakadás és elidegenedés.

A globális szintű anyaseb nem más, mint az olyan káros hatások (az erdőirtás, a fajok tömeges kihalása, a klímaválság stb.), amelyek a bolygónkon kialakult életet veszélyeztetik.

Az egész a személyes szinten kezdődik. Ha meggyógyul a személyes szintű anyaseb, jobban tudunk kapcsolódni önmagunkhoz, egymáshoz és a természethez.

Az anyaseb a gyermekkor szintjén gyógyítható

Nem minden nő anya, de minden nő lánya egy másik nőnek. Az anyaseb gyógyításának nem célja, hogy egymásnak ugrassza az anyát és a lányát – éppen arról van szó, hogy minden szereplő megerősödjön. Az anya azzal tehet a legtöbbet a saját lányáért, ha lépéseket tesz a saját anyasebének gyógyulása érdekében. A gyógyulási folyamat során képes lesz együttérezni önmagával, így a lánya számára is együttérzőbbé és érzelmileg elérhetőbbé válik. A kapcsolatukat már nem a vagylagosság jellemzi (csak egyikük lehet teljes mértékben szerethető és cselekvőképes), hanem mindkettejüknek elegendő teret nyújt, így egyformán kapnak szeretetet, és cselekvőképességük kiteljesedik. Az anya-lánya kapcsolatban mindkettőjük számára elegendő tér van az összetartozásra és az önállóságra is. Ez a folyamat megtöri a patriarchális kultúrák által támogatott függő egybeolvadást anya és lánya közt, és a valódi kapcsolódás új lehetőségeit és kifejezési formáit nyitja meg.

Az anyaseb gyógyításához nem feltétlenül szükséges, hogy kapcsolatban legyünk az anyánkkal. Mivel az anyaseb bennünk létezik, így akkor is gyógyítható, ha az anyánk nem elérhető, ha meghalt, vagy, ha nem hajlandó egészséges formában kapcsolódni velünk. Az anyaseb gyógyítása révén lehet, hogy van olyan, aki közelebb kerül az anyjához, míg mások eltávolodnak tőle. Nem tudhatjuk előre, hogy merre halad tovább a folyamat. Ám – függetlenül az elmozdulás irányától – abban biztosak lehetünk, hogy a lány gyógyul és erősödik. Ehhez hinnünk kell abban, hogy bármerre mozdul is el a helyzet, az önmagunkkal való kapcsolatunk egészségesebbé és stabilabbá válik, és ez elengedhetetlenül szükséges a jóllétünkhöz.

Ha nem veszünk tudomást az anyasebről

Az anyaseb elszigeteli a nőket önmaguktól, egymástól és a valódi szabadságuktól. Kollektív traumánk generációkon keresztül kezeletlenül gennyesedett, amely az anya-lánya kapcsolatot egy soha meg nem nyerhető hatalmi harccá torzította. Túl nagy ára van annak, ha figyelmen kívül hagyjuk az anyasebet. A megtagadott anyasebet egészen biztosan továbbörökítjük a jövő generációira.

Személyes életünkben ez azt jelenti, hogy

•Folyton az a homályos érzésünk van, hogy valami nincs rendben velünk.

•A kudarctól vagy a visszautasítástól való félelmünkben soha nem bontakoztatjuk ki teljesen a képességeinket.

•Nincsenek stabil határaink, és homályos képünk van önmagunkról.

•Úgy érezzük, nem vagyunk elég értékesek vagy tehetségesek ahhoz, hogy megteremtsük azt, amire igazán vágyunk.

•Nem érezzük eléggé biztonságban magunkat ahhoz, hogy hozzánk méltó helyet foglaljunk el, és hangot adjunk a meggyőződéseinknek.

•Úgy rendezzük be az egész életünket, hogy „ne zavarjunk túl sok vizet”.

•Szabotáljuk önmagunkat, amikor éppen meglépnénk valami számunkra fontosat.

•Öntudatlanul anyánk engedélyére vagy jóváhagyására várunk, mielőtt tennénk valamit saját magunkért.

Ha nem veszünk tudomást az anyasebről, komoly árat fizet a társadalom és az egész világ. A nők nemzedékek óta összehúzzák magukat, nehogy kellemetlenséget okozzanak másoknak, folyton magukat hibáztatják, és nem merik kibontakoztatni képességeiket. Rengeteg nő zsenialitása, ereje, szeretete és tehetsége vész kárba a világ számára. Ezt a tragédiát nem nézhetjük tovább tétlenül.

A Föld által megfizetett árat talán Eckhart Tolle fogalmazta meg a legpontosabban: „A környezetszennyezés csupán a belső lelki szennyezés látható megnyilvánulása: öntudatlan egyének milliói nem vállalnak felelősséget saját belső világukért.”4

Mit nyerhetünk az anyaseb gyógyulása révén?

Amíg el nem érünk a szenvedésünk gyökeréig, az életünk korai időszakában lerakott alapvető mintázatokig, és el nem gyászoljuk azokat a helyzeteket, amelyek során belsővé tettük ezeket a mintákat, addig a személyes fejlődés vagy spirituális munka legjobb esetben is csak a felszínt érheti el. Kapcsolatainkkal, karrierünkkel vagy egészségünkkel kapcsolatos visszatérő problémáink mind egyetlen közös pontra mutatnak: az anyánkhoz köthető fájdalomra és az ebből a kötődésből eredő, önmagunkról alkotott hiedelmek irányába. Hiszek abban, hogy rendkívül fontos az anyaseb gyógyítása. Muszáj ezzel foglalkoznunk, hiszen hihetetlenül nagy lehetőségek tárulnak fel a túloldalon, és fantasztikus átalakulás vár minket a gyógyulás révén. Nincs más kapcsolat az életünkben, amelynek olyan korlátozó vagy felszabadító ereje lenne, mint az anyánkkal való kapcsolatunk.

Az anyaseb gyógyítása sokféle pozitív hatást válthat ki. Lássunk néhányat!

•Könnyebben és jobb eszközökkel tudjuk kezelni az érzelmeinket. Az érzelmeink ettől fogva a bölcsesség és a tudás forrásai.

•Az önmegvalósítást szolgáló egészséges határokat alakítunk ki.

•Kialakítunk egy stabil „belső anyát”, aki feltétlen szeretetet, támogatást és vigaszt nyújt.

•Elismerjük önmagunkat kompetens személyként; tudjuk, hogy bármire képesek vagyunk, és nyitottá válunk a csodákra és mindenféle jóra.

•Folyamatos kapcsolatba kerülünk saját belső jóságunkkal, érezzük, hogy bármit teszünk, átjárja a bennünk lévő jóság.

•Valódi együttérzést tanúsítunk önmagunk és a többi ember iránt.

•Nem vesszük magunkat túlságosan komolyan, és nincs szükségünk külső megerősítésre ahhoz, hogy jól érezzük magunkat.

•Bízunk benne, hogy az élet minden pillanatban azt adja, amire szükségünk van.

•Jól érezzük magunkat a bőrünkben, és merünk önmagunk lenni.

•Pontosan látjuk önmagunkat és az anyánkat, és nem vesszük magunkra anyánk korlátait.

•Hálásak tudunk lenni azért, amit az anyánk adni tudott, és együttérzéssel fogadjuk azt, amit nem tudott megadni.

Düh, szégyen és bűntudat

Az anyaseb kialakulásának oka, hogy nem létezik olyan biztonságos közeg, ahol az anyák fel tudják dolgozni a dühöt, amelyet azért éreznek, mert a társadalom folyamatosan mártír szerepbe kényszeríti őket. A Teen Vogue magazinban jelent meg „Most Women You Know Are Angry. And That’s All Right” (A legtöbb nő, akit ismersz, dühös. És ez így van rendjén)5 című cikk Laurie Penny tollából. Ezt írja:

A nők dühe tabutéma, és ennek jó oka van: ha egyszer csak elkezdenénk sokan, nyíltan beszélni róla, akkor valószínűleg meg kellene változnia néhány dolognak. Rendszeresen megesik, hogy a hatalommal rendelkező férfiak – például Donald Trump – megpróbálják háttérbe szorítani és leszólják az őket kritizáló nőket, és arra célozgatnak, hogy a véleményünk nem egyéb, mint a nyavalyás hormonjaink megnyilvánulása, ami kizárt, hogy valódi és racionális lenne. Ezek a viccek soha nem csak viccek. Valójában az elnyomó stratégia részei. A patriarchális rendszer annyira fél a nők dühétől, hogy végül mi magunk is megtanulunk félni tőle.

Sok felnőtté vált lány tudat alatt még mindig fél attól, hogy nem fogadják el, ha nem hoz ugyanolyan áldozatot, mint az őt megelőző generációk. Ez a félelem gyakran öntudatlanul is a saját gyermekei ellen irányul. A kislány az anya dühének célpontjává válhat, mert ő még nem kényszerült feladni a személyiségét az anyaságért, és az anyát a saját élete meg nem élt lehetőségeire emlékezteti. Ha pedig a lány elég értékesnek érzi magát, hogy a patriarchális kötelességek egy részét visszautasítsa – nem úgy, mint az anyja –, az könnyen felébresztheti az anya felszín alatti dühét.

Az anyaseb gyógyítása nem egyenlő az anyánk hibáztatásával

Az anyák hibáztatása elhárítja a felelősségünket, az anyaseb gyógyítása azonban a személyes felelősségvállalás egy formája.

Aki az anyját hibáztatja:

•Öntelt és áldozatként kezeli magát.

•Elrejtőzik saját ereje és felelőssége elől.

•Másokra vetíti feldolgozatlan haragját.

•Elfojtja a saját gyermekkora kapcsán érzett gyászt.

Az anyaseb gyógyítása során:

•A megismerés és tisztánlátás szándékával vizsgáljuk az anyánkkal való kapcsolatunkat, hogy ez pozitív változást gyakoroljon az életünkre.

•Átformáljuk az örökölt korlátozó hiedelmeinket, és az önmegvalósításunkat támogató hiedelmeket építünk be.

•Felelősséget vállalunk a saját utunkért: tudatosítjuk korábbi öntudatlan mintázatainkat és a valódi vágyainkat ténylegesen tükröző, új döntések hozunk.

Napjainkban rengeteg szó esik a feminizmusról és a tudatos, felvilágosult női létről. Ám igazából mindaddig nem tudunk a saját erőre ébredni, azaz nem rendelkezünk valódi cselekvőképességgel, amíg nem foglalkozunk a bensőnknek azon részeivel, amelyeket leválasztottak a nőiségről. Első és legfontosabb találkozásunk a női erővel az anyánkkal való találkozás. Amíg nincs elég bátorságunk ahhoz, hogy megdöntsük a tabukat, és szembenézzünk azzal a fájdalommal, amelyet az anyánkkal kapcsolatban megéltünk, addig a női erő csupán tündérmese, egy, pusztán a képzeletünkben élő, de soha el nem érhető, vágyott anya mentőakciója. A várakozás a megmentőre bizonyos fokig éretlenségben tart minket. Ahhoz, hogy a tudatos női erőt valóban birtokolhassuk, el kell választanunk a saját anyánk személyét az archetipikus anyától. Legbelül kell lebontanunk a patriarchális hazugságokat, torzításokat és hibás struktúrákat, csak ezt követően építhetünk magunkban új alapot, amely lehetővé teszi, hogy ezt az energiát megőrizzük. Amíg ezt nem tesszük meg, továbbra is fogságban maradunk, és így csak rövid időszakaszokra lehetünk befolyással az életünkre. Amíg ezt nem tesszük meg, addig bent rekedünk egy bizonytalan, a fejlődésünket megakadályozó helyzetben, amelyben csak rövid távon tudunk cselekvőképességre szert tenni, és kizárólag önmagunk hibáztatásáig juthatunk el.

A patriarchális rendszer mint az anyaseb eredője

A patriarchális berendezkedés az anyaseb melegágya. A férfiak által uralt kultúrák arra szoktatják a nőket, hogy alsóbbrendűnek, értéktelennek tekintsék magukat. Ezt az érzést a nők sok-sok nemzedék óta hordozzák, és továbbörökítik leányaikra.

Az anyaseb elterjedéséhez vezető patriarchális szemlélet alapjai:

•A férfiak előnyös helyzete.

•Dominancia, hatalmaskodás jellemzi.

•Normalizálja az érzelmek elfojtását.

•Elítélendőnek vagy a gyengeség jelének tekinti az érzések kifejezését.

•Szégyenérzetet kelt a szükségleteinkkel szemben.

•Szégyenérzetet kelt a pihenéssel és a lassítással szemben.

•A produktivitás alapján értékeli az embert.

•Határsértő.

•Folyamatosan pénz-, idő-, szeretet- és energiaszűkösség érzetét kelti.

•Az elszigeteltség és magány érzetét kelti.

•Tárgyiasít; megakadályozza az emberek emberszámba vételét.

•Engedelmességet és engedékenységet követel.

•Az erőszakot az erő jelének tekinti.

•Az empátia hiányát erényként tiszteli.

•A hatalmaskodás és behódolás dinamikáját romantikus vagy erotikus keretbe illeszti.

•Lenézi a női sajátosságokat.

•Az alapértelmezett emberi lény a férfi.

•A fehér felsőbbrendűség hiedelme meghatározó.

•A heteroszexualitást tekinti normálisnak és ideálisnak.

Anyaság és az anyaseb

A patriarchális kultúrák történelmileg az anyaságot nem csak megbízatásnak tekintik, hanem az elnyomás eszközeként értelmetlen elvárások elé állítják az anyákat, amikor azt követelik, hogy:

•Adják fel a személyes ambícióikat a családjuk gondozása érdekében.

•Áldozzák fel magukat a családjuk támogatása és gyermekeik nevelése érdekében.

•Elsősorban ők gondoskodjanak a háztartásról.

•Folyamatosan szolgáljanak ki másokat. Elégítsék ki más emberek igényeit, a sajátjukat pedig szorítsák háttérbe.

•Könnyedén tartsák kézben a feladataikat az élet minden pillanatában, gyermekeik legyenek illedelmesek, ők pedig legyenek szépek és vonzóak, sikeres karriert fussanak be, és legyen szilárd a házasságuk.

Társadalmunk kimondatlan üzenetei az anyák felé:

•Ha az anyaságot megterhelőnek érzed, az csakis a te hibád.

•Szégyelld magad, ha nem rendelkezel emberfeletti képességekkel.

•Vannak olyan „ősanyák”, akiknek könnyen megy az anyaság. Aki nem tartozik közéjük, azzal valami nagyon nincs rendben.

A korlátozó hiedelmek és az irreális elvárások következtében a nők lemondanak az álmaikról, és elnyomják a szükségleteiket, hogy megfeleljenek a nőiség kulturális ideáljának. A legtöbb nő számára ez fojtogató, dühöt, depressziót, bizonytalanságot és fájdalmat okoz. A patriarchális kultúrákban nem szokás ezekkel az érzésekkel foglalkozni, így tehát az anyák öntudatlanul továbbadják ezeket lányaiknak, enyhe vagy akár súlyos érzelmi elhanyagolás formájában (az anyák stressz hatása alatt nem tudnak érzelmileg jelen lenni), manipuláció formájában (szégyen, bűntudat keltése és túlzott elvárások) vagy visszautasítás formájában. A gyerekek az elhanyagolást, visszautasítást vagy manipulációt úgy élik meg, hogy velük nincs rendben valami, ők a felelősek az édesanyjuk szenvedéséért, illetve, hogy akkor tudják boldoggá tenni az édesanyjukat, ha jól viselkednek. Ez ad magyarázatot az olyan gyermekek korlátozott kognitív fejlődésére, akik önmagukat okolják mindenért. Ha nem foglalkozunk ezekkel az anyaseb legmélyén rejlő, öntudatlan, hamis hiedelmekkel, akkor az az életünk valamennyi területére negatív hatást gyakorolhat.

Az anya, aki hatalmas áldozatokat hozott annak érdekében, hogy gyermekei legyenek, valóban elutasításként élheti meg azt, ha a lánya felülmúlja az ő gyerekkori álmait. Éreztetheti a gyerekeivel, hogy tartoznak neki, vagy az ő elismerésére szorulnának, ami egészen finom, de nagyon erős manipuláció. Ez a dinamika arra késztetheti a következő generáció lányait, hogy jelentéktelennek érezzék magukat, ezáltal megerősítsék és hitelesítsék anyjuk identitását anyaként – egy olyan identitást, amelyért rengeteg áldozatot hoztak, de alig kaptak érte elismerést, támogatást.

Előfordulhat, hogy az anya öntudatlanul, burkoltan keserű dühöt érez a gyerekei iránt. Ám a harag valójában nem a gyermekei ellen irányul, hanem a patriarchális berendezkedés ellen, amely azt várja el a nőktől, hogy áldozzák fel és teljes mértékben szorítsák háttérbe magukat annak érdekében, hogy gyermeket neveljenek. Mivel a gyermeknek szüksége van az anyjára, ezért öntudatlanul úgy dönt, hogy feláldozza magát azért, hogy enyhítse az anyja szenvedését. Ezt a döntést az élete egész korai szakaszában meghozza a gyermek, és általában a lány felnőtté válásáig nem derül fény arra, hogy ez áll a később felmerülő nehézségek hátterében.

A folyamat nagy része rejtetten zajlik a kultúránkban, mégpedig az anyaságról elterjedt olyan tabuk és sztereotípiák formájában, amelyek szerint:

•Az anya mindig szeretetteli és gondoskodó.

•Az anya soha nem lehet dühös és nem haragudhat a lányára.

•Az anya és lánya egymás legjobb barátnői.

Bár az utóbbi évtizedekben sokat változtak a generációs sztereotípiák, a szüntelen kritika mögöttes üzenete ugyanaz maradt: az ötvenes években az anyák túl műviek voltak, a hetvenes években túl lazák, a nyolcvanas években túl törekvőek, a kilencvenes években folyton vigaszdíjat akartak osztogatni, a kétezres években anyaoroszlánnak hitték magukat. Az „anyának szeretettelinek kell lennie a nap minden percében” sztereotípiája meggátolja a nőket az emberi mivoltuk teljességének megélésében. Mivel a nők nem kapnak engedélyt arra, hogy kiteljesedett emberi lények legyenek, ez elég indok lehet a társadalom többi tagja számára ahhoz, hogy az anyák ne jussanak teljes körű tisztelethez, támogatáshoz, és az erőforrásokhoz való hozzáférésük korlátozott legyen.

Az igazság az, hogy az anyák is emberek, és minden anyának vannak olyan pillanatai, amikor nem tölti el a szeretet. Sőt vannak olyan anyák is, akik az idő nagyobb részében egyáltalán nem éreznek szeretetet, amelynek hátterében állhat függőség, mentális betegség vagy más nehézség. Amíg nem vagyunk hajlandóak szembenézni ezzel a kellemetlen igazsággal, addig az anyaseb továbbra is rejtve marad, és továbböröklődik generációról generációra.

Természetesen a legtöbb anya a lehető legjobbat akarja a lányának.

Azonban, ha az anya nem foglalkozik a saját szenvedésével, és nem tudja elfogadni azt, hogy áldozatokat kellett hoznia, akkor a lánya iránti támogatásába olyan üzenetek vegyülnek, amelyek alig észrevehetően elültetik lányában a szégyen, a bűntudat vagy a lekötelezettség érzését. Ez az üzenet bármilyen, amúgy pozitív szituációba be tud szivárogni kritika formájában vagy úgy, hogy az anya önmagát dicséri. Többnyire nem is a kijelentés tartalma, hanem az energiája közvetíti ezt a rejtett neheztelést.

A patriarchális kultúrák nemcsak az anya-lánya kapcsolatot torzíthatják el így, hanem egyben arra is kényszerítik a lányt, hogy egyszerre két ellentétes elvárásnak feleljen meg. Ha magáévá teszi az anyja tudat alatti hiedelmeit (a „nem vagyok elég jó” valamelyik formáját), akkor bár megkapja az anyja jóváhagyását, ám közben elárulja önmagát és saját képességeit. Azonban, ha a lány nem teszi magáévá az anyja öntudatlan hiedelmeit, akkor azt veheti észre, hogy az anyja öntudatlanul személyes visszautasításként éli meg, hogy a lánya megerősödött a saját erejének és képességeinek tudatában.

A lányok nem akarják veszélyeztetni anyjuk szeretetét és elismerését, a hűség és az érzelmi túlélés érdekében belsővé teszik ezeket az öntudatlan, korlátozó hiedelmeket. A lány kockázatosnak érezheti a képességei nagyfokú kibontakoztatását, mert így az anyja elutasíthatja őt. Tudat alatt azt érezheti, hogy ha teljes mértékben szabaddá válik, az anyja szomorú vagy dühös lesz attól, hogy a saját életében nem bontakoztatta ki önmagát. A lány részvétet érez az anyja iránt, fél a konfliktustól, és örömet akar szerezni az anyjának, ezért úgy érezheti, hogy biztonságosabb, ha összehúzza magát, és kicsi marad. Ezáltal a patriarchális kultúrákban felnövő lányok kénytelenek választani az önmegvalósítás és anyjuk szeretete között.

Az anyaseb minden nőt érint

Az anyaseb mélysége széles spektrumon helyezkedik el, amelynek egyik végén az egészséges, támogató anya-lánya kapcsolat anyasebe, a másikon pedig a bántalmazó, traumatikus anya-lánya kapcsolat anyasebe áll. Sok tényezőtől függ az, hogy ennek a spektrumnak melyik részén foglalunk helyet. Ebben szerepet játszik, hogy anyánk milyen mélységben foglalkozott a maga anyasebével, illetve, hogy a családon belül jelen volt-e fizikai erőszak, függőség, illetve anyagi nélkülözés.

Aki egészséges, szeretetteli kapcsolatot ápol az anyjával, valószínűleg nem szenved súlyosan az anyaseb személyes szintjétől, de a kulturális anyaseb őt is érinti. Mivel a patriarchális kultúrák alulértékelik a nőket és mindazt, ami a nőkhöz köthető, ez a kulturális anyaseb befolyásolja, hogy a lány milyennek látja a saját testét, képességeit és kapcsolatait. Egyben az is igaz, hogy ha anyánkkal való kapcsolatunk stabil, egészséges és szeretetteli, amelyben értékesnek tekintenek és önmagunkért szeretnek, akkor ez megvéd minket vagy legalábbis tompítja a patriarchális kultúra nőkről alkotott hiedelmeinek negatív hatásait.

Ahogy a pszichológus, író Mario Martinez fogalmazott, az anyáink „fontos kulturális szerkesztők”, mert ők határozzák meg, saját meggyőződésük és viselkedésük által, hogy mit lehet és mit nem, mi pedig önkéntelenül magunkévá tesszük ezeket a fejlődésünk korai szakaszában. Az anyától örökölt korlátozó üzenetek összeolvadnak a szeretetre, biztonságra és összetartozásra irányuló legmélyebb emberi szükségleteinkkel. Megválni a minket visszatartó meggyőződésektől olyan érzés lehet, mintha magától az „anyától” válnánk meg. Fontos feladatunk, hogy a szeretet, biztonság és összetartozás igényéről leválasszuk az örökölt meggyőződéseket és hiedelmeket, hogy valóban meg tudjunk szabadulni tőlük. Az anyák által közvetített negatív hiedelmek rombolóbbak, mint a kulturális üzenetek együttvéve, mivel éppen attól a személytől származnak, akihez gyermekként kapcsolódnunk kell a túlélésünk érdekében.

Az anyaseb súlyossága leginkább attól függ, hogy anyánk mennyire volt sebzett a saját anyjával való kapcsolatában. Az anyák a legjobb esetben is úgy próbálják megvédeni a lányukat a visszautasítástól vagy megszégyenítéstől, hogy akaratlanul a fensőbbségesség és a sebezhetőség érzéseit vetítik rájuk (Ha nem akarod, hogy magadra maradj vagy hogy visszautasítsanak, legjobb lesz, ha nem vagy túl feltűnő). A legrosszabb amikor az anyának mély saját anyasebe van, mert így szinte biztos, hogy hibáztatni fogja a lányát, rávetíti fel nem vállalt fájdalmát, bántalmazza vagy elhanyagolja őt.

Öntudatlan, letagadott és tabusított szenvedés

A tudatalattink felelős azért, hogy megvédjen a feldolgozatlan szenvedéstől. John Bargh ezt írja Before You Know It: The Unconscious Reasons We Do What We Do (Mielőtt tudnánk: A tetteink tudattalan okai)6 című könyve előszavában:

„Ha sikerül megértenünk az elménk tudatos és tudattalan működései közötti kölcsönhatásokat, új lehetőségek tárulnak fel előttünk. Képessé válunk az öngyógyításra, szokásaink megváltoztatására, előítéleteink leküzdésére, kapcsolataink újraépítésére, és eddig ismeretlen képességeink feltárására.”7 Majd így folytatja: „Több évtizednyi kutatás és kísérletezés eredményeként ma azt gondoljuk, hogy a tudatalatti nem egy áthatolhatatlan fal, inkább egy ajtó, amit kinyithatunk.”8 A kedvenc mondatom ebből a részből nagyon jól rámutat a legfontosabb következtetésre: „Képzeljük csak el, mennyivel nagyobb szabadságunk van akkor, ha felismerjük és számításba vesszük ezeket a [tudattalan] hatásokat, ahelyett hogy megpróbálunk úgy tenni, mintha nem léteznének (egyúttal engedve nekik, hogy átvegyék az irányítást felettünk).”9

Gyakran találkozunk azzal a társadalmi, kulturális üzenettel, hogy az érzések a gyengeség jelei, és el kell nyomnunk őket. Vannak olyan érzelmek, amelyeket egyenesen negatívnak bélyegzünk, és gyengének, taszítónak, terhesnek, rossznak állítunk be. Időnként mindannyian megéltünk negatív érzéseket anyánkkal szemben, ha nem akarta vagy nem tudta kielégíteni a szükségleteinket. Annak ellenére, hogy több fejlődéspszichológiai tanulmány is megerősíti, hogy ezek az érzések normálisak, természetesek és számítani kell rájuk, a gyerekeket mégis megszégyenítik, ha negatív érzéseknek adnak hangot az édesanyjukkal szemben. Ezek az érzések pedig így fájdalmas dinamikát eredményeznek, és befolyásolják a világban való megküzdési stratégiáinkat és az önértékelésünket.

Az anya-lánya kapcsolatot tárgyaló klasszikus My Mother/My Self: The Daughter’s Search for Identity (Anyám/Én magam: A lány útja az identitás felé)10 című könyvében Nancy Friday megállapítja, hogy az anyákat érő gyakori szélsőséges ítélkezés – az idealizálás (az anyáknak tisztelet jár) és a hibáztatás (az anya tehet az egészről) – egyéni szinten „az egyik legprimitívebb védekezési mechanizmus”.11 Lányokként nem szeretnénk a patriarchális kultúra szövetségesei lenni, amely kárt tesz anyáinkban, ezért hátat fordítunk annak a lehetőségnek, hogy az objektivitás és gyógyulás reményében megvizsgáljuk a kapcsolatunkat az édesanyánkkal. Belénk ivódott, hogy ez a szándékos félrenézés hasznos, és védi őt és minket is. Mint Friday írja: „Évekig várunk arra, hogy [a jó anya] visszatérjen, miközben biztosak vagyunk abban, hogy az előttünk álló asszony, aki bűntudatot, az alkalmatlanság érzését és dühöt kelt bennünk, nem a valódi anya.”12

Kulturális kötelességünk révén csak a „szerető anyát” szabad látnunk, ezért megtörténhet, hogy öntudatlanul kerüljük, hogy az anyánkhoz kapcsolódó szenvedésünket kifejezzük, nehogy hibáztatásnak tűnjön.

Ha nem ismerjük fel az anyánk szenvedésének az életünkre gyakorolt elemi hatásait, akkor bizonyos mértékig gyerekek maradunk.

Csak akkor válhatunk igazán erőssé, ha megvizsgáljuk az anyánkkal való kapcsolatunkat, és elég bátrak vagyunk ahhoz, hogy elválasszuk a saját meggyőződéseinket, értékeinket és gondolatainkat az övéitől. Az anyánk szenvedésének megtapasztalása, és az övéből fakadó, jogos saját szenvedésünk feldolgozása gyászfolyamattal jár; bár ez komoly kihívást jelent, ebből születik meg az igazi szabadság. Ha befogadjuk a szenvedést, önismeretté, önazonossággá és megerősödő önbizalommá változtathatjuk.

Az anyaseb gyógyulása révén a nők közötti torz hatalmi dinamika is elmozdulhat az egyensúly irányába. A gyógyult nő nem várja el a másiktól, hogy húzza meg magát csak azért, hogy a saját fájdalma csökkenjen. Nem marad tabutéma többé a patriarchális rendszerben átélt szenvedés. Nem kell színlelnünk és álarcok mögé bújnunk, vagy úgy tennünk, mintha erőfeszítés nélkül kézben tudnánk tartani mindent. A szenvedés új keretet kap: a fájdalmat legitimizáljuk, elfogadjuk, feldolgozzuk és integráljuk, végső soron pedig bölcsességgé és cselekvőképességgé formáljuk.

Minél jobban feldolgozzuk az anyasebet, annál inkább módunk nyílik arra, hogy lehetővé tegyük más nőknek, hogy biztonságos körülmények között kifejezzék szenvedésük igazát, és megkapják az oly’ fontos támogatást. Az anyáknak és lányoknak nem kell attól félniük, hogy valódi érzéseik tönkreteszik a kapcsolatukat. A szenvedést nem kell többé színfalak mögé rejteni, ahol manipuláció, versengés és önutálat formájában ölt testet. Bátran elgyászolhatjuk a fájdalmunkat, hogy szeretetté válhasson: olyan szeretetté, amely megágyaz egymás támogatásának és az önelfogadásnak és felszabadít, hogy vakmerően önazonosak, kreatívak lehessünk és kiteljesedhessünk.

Az anyaseb gyógyulása révén megértjük, milyen erőteljesen befolyásolja az anya jólléte a gyermeke egész életét, különösen kisgyermekkorban, amikor ketten egy egységet alkotnak. Anyánk teszi le személyiségünk alapjait: a meggyőződéseink az ő meggyőződéseiből, a szokásaink az ő szokásaiból erednek. Ezek egy része annyira mélyen van, és annyira tudattalan, hogy jóformán nem is érzékelhető.

Elengedhetetlen, hogy foglalkozzunk az anyasebbel, mert kulcsfontosságú szerepet játszik az önmegvalósításban és abban, hogy képesek legyünk olyan magabiztos és erős nőkké válni, amilyenekké válnunk kell. Az anyaseb gyógyulásának lényege, hogy elismerjük az édesanyánkat és tisztelettel viszonyulunk az általa nyújtott alapokhoz, hogy megteremthessük azt az életet, amelyre igazán vágyunk, és ami megvalósítható.

Ahogy haladunk a gyógyulásban, lassan eloszlik a visszahúzó projekciók vastag köde és tisztábban látjuk, jobban szeretjük önmagunkat. Többé nem kell magunkkal cipelnünk anyánk szenvedésének terhét, és nem kell miatta sérülni az önbizalmunknak. Magabiztosan léphetünk be a saját életünkbe, és szégyen és bűntudat nélkül, szenvedéllyel, határozottsággal, örömmel és szeretettel valósíthatjuk meg azt, amire vágyunk.

Az anyaseb olyan, mint egy fátyol, amely elválaszt és eltávolít önmagunktól, másoktól és magától az élettől. Az élet első napjaiban az anyánkról szerzett tapasztalatok megegyeznek a világról szerzett tapasztalatokkal. Az újszülött számára az anya az étel, a levegő, az anya az egész világ, az anya ő maga. Az önmagunkról és a világról szerzett tapasztalataink átszűrődtek az anyánk testén és lelkén. Az anyaseb gyógyulása során objektíven kezdjük látni az anya-gyermek kapcsolatot meghatározó dinamikát, amely hatást gyakorolt korai fejlődésünkre, és még felnőttkorunkban is befolyásolja döntéseinket. A gyógyulás része, hogy a dinamikához kapcsolódó nehéz érzéseket feldolgozzuk a jóllét és az önismeret fejlesztése érdekében. E folyamat gyümölcse lehet végül a mély megértés, a bölcsesség, az elfogadás és a hála.

Minden ember az első lelki sebét az anyától, a nőtől kapja. A gyógyulási folyamat során a védekezés és a félelem fenyegetett állapotából új szintre kerülünk, ahol már a szeretet és az erő dominálnak, és megérthetjük az élet valódi értelmét. Ezután összekapcsolódunk az archetipikus kollektív szívvel, így az igaz részvét hordozói és közvetítői maradunk, erre pedig napjainkban a világnak igazán szüksége van. Ebben az értelemben az anyaseb gyógyulása lehetőséget ad arra, hogy a valódi női energiák érvényesüljenek. Nagyon fontos, hogy a nők begyógyítsák az anyasebüket: a személyes gyógyulásunk és az, hogy a nőiségen keresztüli újra kapcsolódhatunk az élet lényegéhez, az egész világra hatással van, és előremozdítja a kollektív fejlődést.

Segítő kérdések

1.Az itt jellemzett szemlélet kontextusában, a patriarchális rendszer milyen szempontból gyakorol jelenleg hatást az életemre? Hogyan birkózom meg vele?

2.A nők patriarchális lebecsülésének kiterjesztéseként a kultúránk sebzett kapcsolatban áll az anyákkal: vagy mindenkor szeretetteljesnek látja őket, vagy őket hibáztatja mindenért. Hogyan küzdött meg az én anyám ezzel? Hogyan hatott ez a kulturális torzulás az anyámmal való kapcsolatomra? Mennyire éreztem azt, hogy a jó lány szerepében nekem kell magamra vennem vagy elnyelnem anyám fájdalmát?

Jegyzetek

1Eredeti vers: Oliver, Mary: „The Journey”. Dream Work. Boston, Atlantic Monthly Press, 1986, 50.

2Webster, Bethany: „Anyaseb: Miért olyan fontos nekünk nőknek, hogy begyógyítsuk az anyasebet?” („Mother Wound Healing: Why it’s crucial for Women to Heal the Mother Wound?”), inspira.blog.hu, 2014.

3Shaw, George Bernard: Annajanska, The Bolshevik Empress. Twentieth Century-Drama Full Text Database, Proquest, Cambridge, 2008, 23.

4Tolle, Eckhart: The Power of Now: A Guide to Spiritual Enlightenment. Sydney, Hachette Australia, 2018, 78.

5Penny, Laurie: „Most Women You Know Are Angry. And That’s All Right”, teenvogue.com, 2017.

6Bargh, John, A.: Before you know it: the unconscious reasons we do what we do. New York, Atria Paperback, 2019.

7Uo., 9.

8Uo., 19.

9Uo., 20.

10Friday, Nancy: My Mother/My Self: The Daughter’s Search for Identity. New York, Delta Books, 1977. 21.

11Uo., 21.

12Uo., 22.

Tartalom

A szerző megjegyzése

Bevezetés

1. Mi az anyaseb?

2. Hogyan nyilvánul meg az anyaseb?

3. Az anyaseb hatalmi dinamikái

4. Mi tartja fenn az anyasebet, és miért ilyen nehéz megszabadulni ettől?

5. Vágy-valóság szakadék

6. Mi figyelmeztet arra, hogy muszáj változtatnod?

7. Az anyai vérvonal terheltségének megszakítása: önállóságunk ára

8. Határok

9. Az anya megkérdőjelezésének tabusítása

10. A reménytelen álom feladása

11. A számvetés lehetősége

12. Gyász

13. A belső anya felfedezése

14. Élet az anyaseben túl

Következtetés

Köszönetnyilvánítás

Függelék

Források a komplex fejlődési trauma, a pszichoterápia és az idegtudományok témakörében

Irodalomjegyzék

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Crimson Text – SIL Open Font License
Fira Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0