Rakovszky Zsuzsa

A kígyó árnyéka

– részlet –

alapdarab

© Rakovszky Zsuzsa, 2002

I

Írtam ezeket én, Ursula Binder, született Ursula Lehmann, vénségemnek és nyomorúságomnak napjaiban, az Úrnak 1666‑ik esztendejében, igaz lelkiösmeretem szerint elmúlt életemnek, kiváltképp gyermek- és ifjúkoromnak dolgairól.

Emlékszem, mindig szerettem nézni a tüzet.

Ha életem kezdetét próbálom fölidézni, elsőként többnyire az a kép jelenik meg belső szemem előtt, ahogyan két-három esztendős kisleányként a konyha kövén csúszok-mászok, valami törött cserépedényt vagy egyéb együgyű játékszert húzkodva magam után a fülére hurkolt zsinegnél fogva, miközben pillantásomat fogva tartja a tűzhely vaslapja alatt izgő-mozgó tűzfény. Órákig elnézegettem, ahogyan fölerősödik, majd alábbhagy, meglapul vagy fölágaskodik a kéményen bezúduló szélnek engedelmeskedve, s ahogyan a lángok fölnyújtózkodnak a felettük függő rézüst koromtól fekete alja felé. Másszor azt figyeltem megbűvölten, milyen híven követik a tűz minden moccanását a falon lógó óntálakon és merőkanalakon fölgyulladó-kialvó, tompán derengő fényfoltok, s majd a lélegzetem is elállt izgalmamban, ha olykor már kora reggel a konyhában lábatlankodva láttam, hogy amikor a sütőkemence ajtaját kinyitják, s az arra való lapáttal óvatosan kiemelik belőle a frissen sült kenyeret, a sárga fény, mint valami rosszul megtűzött, súlyos hajfonat, kizuhan a nyíláson és végigömlik a konyha földjén. Homályosan úgy éreztem, mintha a tűz valamely idegen világból közénk származott, nagy hatalmú lény volna, amely csak tetteti a meghunyászkodást, és bár színleg hajlandó ideig-óráig szolgálni bennünket, fölforralni a levesünket és megsütni a kenyerünket, bármelyik percben mást gondolhat, és kimutathatja igazi természetét. Asztal alatti búvóhelyemről nemegyszer hallottam, amint a konyhában foglalatoskodó asszonyok arról beszélnek, hogy megint leégett egy ház a Hosszú soron, vagy hogy ennek vagy annak a pajtáját fölgyújtotta a villám, vagy hogy a törökök vagy a magyarok ismét fölégettek egynéhány környékbeli majort, s ezért a mi ártalmatlannak tetsző házi tüzünkre is úgy tekintettem, mint valamely fogságba esett vadállatra, amely csak az alkalmat lesi, hogy béklyóit lerázva fölfaljon mindent, ami az útjába kerül. Emlékszem, néha még az is megfordult a fejemben, vajon csak a tűz ilyen kettős természetű‑e, vagy talán mindennek, amit látok, az óntányéroknak, a merőkanalaknak, a kecskelábú konyhai asztalnak, mindennek megvan a maga titkos, rejtegetett arca, és hogy vajon milyenek lehetnek, amikor igaz mivoltukban megmutatkoznak…

Egy ízben, igaz, csakugyan a szemem láttára mutatta ki a sárga bestia a foga fehérét. Már nem emlékszem, a ropogó hangra ébredtem‑e, vagy csak fölriadtam valami rossz álomból, amint az gyakran megesett kisleány koromban, csak arra, hogy kis ideig még kábán, értetlenül meredtem magam elé, azt hivén, még mindig az álmom folytatódik, mert sehogyan sem értettem, mi lehet az a hol megerősödő, hol meg elboruló sárga világosság, amely az ablakon beszűrődik, és egy szempillantásnyi ideig zavarodottan bámultam anyámra is, amikor föltépte az ajtót, fölragadott az ágyból, és hálóruhájában, amelyre csak egy kendőt borított, hajadonfőtt szaladt velem kifelé. Azt hiszem, tiltakozva fölsírhattam, ahogyan az álmukból fölvert kisgyermekek szoktak, de anyám most meg sem próbált csitítani, rövidesen pedig én is megfeledkeztem nyűgös rosszkedvemről, és megbűvölten meredtem a furcsa világosság forrására, a hátulsó épület tetején tomboló vörösessárga lángokra, s ahogyan a lángok közül időről időre vörös szikraözön röppent fölfelé, mintha valaki markából fényes darazsakat eregetett volna a sötét éjszakai égbe.

Hogy villámcsapástól keletkezett‑e, vagy vigyázatlanságból, már nem emlékszem, csak arra, hogy a tűz a hátulsó ház felől terjedt előre, az elülső házrész felé, amelynek tetejét apám s a szomszédság férfiai létrán állva, kézről kézre adogatott vedrekből locsolták, nehogy abba is belekapjon a láng. A tyúkokat időközben valaki már kiengedte az ólból, és most rémült kárálással, s rohanvást tülekedve igyekeztek elfelé a tűztől, s mivel így éppen szemközt rohantak a vedreket adogató emberekkel, úgy tetszett, mintha azok valami rikácsoló, tollas áradatban gázolnának előre. A szerencsétlen állatokra szikrák záporoztak, olykor éppen közibük hullott le egy-egy égő szalmacsomó, s annak a lángja kapott bele könnyen gyulladó tollruhájukba, de többségük talán még így is kikerülhetett volna a tűz veszélyes közelségéből, ha fejvesztett, vak tülekedésükben magukkal nem sodorják már égő társaikat is, s így egy-egy széllökés hatására a tűz, mint valami villámsebesen terjedő pestis, továbbharapózott közöttük. Némelyik tyúk, amelynek tollazata már tüzet fogott, még szaladt néhány pillanatig lángolva, majd fölbukott, csupaszra pörkölődve és elfeketedve. A szerencsések, túljutva a veszély övezetén, továbbrohantak vakrémületükben, tébolyult rikácsolással. Emlékszem, anyám nyakába kapaszkodtomban felnéztem az égre, mert körülöttem mindenki jajveszékelve esőért fohászkodott, és elálmélkodva láttam, hogy odafönt, ahová már nem hat föl sem az ingatag sárga világosság, sem a lenti kavarodás lármája, milyen sötét és mozdulatlan az ég, amelyen a tűhegynyi, ridegen szikrázó csillagokat egyetlen felhőfoszlány sem takarta.

A tyúkokkal együtt odaveszett nagy, díszes tollazatú kakasunk is. Ez a kakas énnekem régi ellenségem volt: miért, miért sem, talán azért, mert az én fejem búbja még alig ért magasabbra az ő büszke taréjánál, betolakodónak tekintett, valahányszor az udvaron, az ő birodalmában tébláboltam játszótárs után vágyakozva, és többször is végigkergetett a hosszú udvar mentén, egészen a deszkakerítésig, amely a hátsó traktushoz tartozó baromfiudvart elválasztotta az elülső házrészhez tartozó kis udvartól, amely a boltíves kapualjba torkollott. A kerítésen túlra, igaz, már nem követett, hanem sarkon fordult és peckes léptekkel, győzedelmesen elvonult, s szemlátomást igen elégedett volt magával, hogy sikerült ellenségét megfutamítania. Megesett az is, hogy utolért még a deszkakerítésen innen, és futtomban alaposan végigkarmolta a lábam szárát jókora sarkantyújával. Én, szívemben a kakas iránti csodálat, félelem és harag vegyülékével, egy ideig azzal próbálkoztam, hogy megbékítsem. Tulajdon kenyeremből morzsoltam el neki egy-egy darabkát, és tisztes távolból feléje hajítottam. Adományomat kegyesen elfogadta: csőrével oda-odavágott a morzsákhoz, de sárga karimájú, kerek, gőgös és elbizakodott szemével továbbra is ugyanolyan megvetően mért végig, mintha meg sem próbáltam volna a kedvét keresni. Talán gyávának tart, gondoltam, azért méreget ilyen megvetően, és ettől fogva énbennem is a harag kerekedett felül. Susannát, öreg szolgálónkat, ki valaha még anyámat dajkálta kebelén, többször is megpróbáltam rábírni, mikor a vasárnapi levesbe való csirkét készült kiválasztani, hogy főzzük meg a nagy kakast, és esténként elalvás előtt kiszíneztem magamban, mit is mívelnék, ha a kezem közé kaparintanám, jó erős zsinegekkel megkötözve, és kedvemre bánhatnék vele. Elképzeltem, miként engedelmeskedne ettől fogva alázatosan hívásomnak és minden parancsomnak, mert arról meg voltam győződve, hogy érti az emberi beszédet, csak mértéktelen gőgjében nem akar hallgatni reá. Aznap éjjel, mikor a hátulsó ház leégett, ez a kakas is ott tülekedett a tyúkok áradatában, és éppen a szemem láttára borult lángba egy égő szalmacsomótól. Csőrét eltátotta, de hang helyett fekete füst tört elő belőle, és nekem úgy tetszett, mielőtt elzuhant, sárga karikás fekete szemével még egyszer, utoljára rám meredt, és a bűntudattól hideglelősen arra gondoltam, valahogyan tudomására juthatott, hogyan szerettem volna fogságba ejteni és megkínozni, és talán azt hiszi, mostani szörnyű gyötrelmét is én okoztam valamiképpen. Még hosszú hónapokkal a tűz után is gyakran riadtam föl sikoltva álmomból, de csak Susannának vallottam meg, hogy igazából nem is a tűztől rettegek, hanem a nagy kakas bosszúálló szellemétől. Susanna értetlenül nézett rám, mivel ő nem tudhatta, miféle ádáz és szégyenletes terveket forgattam fejemben a nagy kakassal kapcsolatban, s szavaimat végül is afféle gyermeki ostobaságnak ítélve, azzal igyekezett megnyugtatni, hogy az állatoknak nincsen lelkük. Susanna ugyan nagy tudósa volt a szellemek és boszorkányok szokásainak és viselt dolgainak, legalábbis ezt állította magáról, és én megfellebbezhetetlen tekintélynek tartottam minden olyan kérdésben, amely e rosszindulatú erők viselkedésével kapcsolatos, ezt a dolgot azonban, hogy az állatoknak ne lenne lelke, nemigen hittem el neki, annál is kevésbé, mivel korábban tőle magától hallottam valami hosszú történetet egy fekete kutya hazajáró lelkéről, amely vonításával hívta föl a falu lakóinak figyelmét a gazdáját agyonverő rablók rejtekhelyére.

Igaz, homályosan magam is úgy éreztem, ha van is lelkük az állatoknak, az nem olyanforma lehet, mint a miénk, de még csak olyan sem, amilyennek mi, emberek képzelni szoktuk. Sokszor figyeltem fekete macskánkat, amint minden izma megfeszült, ahogy az ágon ülő madarat leste: megesett, hogy a fogsora összecsattant, mintha máris közte lenne a zsákmány vékonyka csigolyája. „Nem szégyelled magad, te macska!”, szidtam ilyenkor, de a fekete kandúrtól szemlátomást mi sem állt távolabb, mint a szégyenérzet. Akkor sem mutatott semmi megbánást, amikor titkos éjszakai útjairól vagy többnapos csavargásból hazatérve puhán beugrott a konyhaablakon, és sárga szemét rám kerekítve, követelően nyávogott, ha üresnek találta a tányérját. S mint Susanna és a többi cselédek beszélgetéséből borzadva kivettem, a fehér-tarka anyamacska, amelyik a padlásunkon megkölykezett, azért hurcolta szájában a kölykeit egy padlással odább, mert apjuk, a mi fekete kandúrunk, irgalmatlanul megfojtotta volna a vaksi kis jószágokat, ha rájuk akad. Egy ízben keresztanyámat, aki Isten és az égiek dolgaiban tetszett éppoly járatosnak, mint Susanna a gonosz lelkekéiben, meg is kérdeztem, nem fogja‑e Isten megbüntetni a fekete kandúrt ezért s más efféle gonosz cselekedeteiért, de keresztanyám azt felelte, nem, mert az állatokat nem ruházta föl Isten a jó és rossz tudásának képességével, mint bennünket, és nem adott nekik halhatatlan lelket. Én tovább okvetetlenkedtem, s azt firtattam, hogyan képesek hát mégis mozogni, hangot adni, ha nincsen lelkük, és megérteni egymás beszédét, de még a miénkből is egyet s mást, hiszen egy alkalommal láttam, amint a vadászok parancsszavára nevetségesen hosszú, vékony, inas testű, izgága, foltos kutyáik eliramodnak, hogy az avar közül vagy a lápból foguk között kihozzák s óvatosan gazdájuk lába elé helyezzék a meglőtt vadat. Az állatoknak csak afféle állati lelkük van, magyarázta türelmesen keresztanyám, amely vétkeiért nem bűnhődik ugyan kárhozattal, de nem válhatik érdemessé az üdvösségre sem, mert nincsen megáldva a szabad akarat adományával, mint mi, és csak tulajdon állati természetének sugallatait követi.

Keresztanyám magyarázatát elhittem ugyan, de a kandúr további sorsát illetően nemigen meríthettem megnyugvást belőle: akkoriban, amikor lelkemet a szokásos gyermeki vétségeknél súlyosabb bűn még nem terhelte, úgy tetszett, a megsemmisülés, amely reá vár, sokkal rosszabb Isten ítélőszékénél és a kárhozatnál. Ettől fogva gyakran próbáltam meg elképzelni, főként olyankor, ha láttam, miként tekeri ki Susanna szolgáló egy mozdulattal a levesbe szánt csirke nyakát, vagy anyámmal az erdőn járva hallottam a róka körme közé esett nyúl visítását, miként válik az imént még eleven, érző és rettegő lélek egy szempillantás alatt semmivé, mint a kilobbant láng vagy a víz színén elfoszló tajték, és hálát adtam Istennek, hogy ettől a sorstól engem megkímélt. Most, öregségemben, ha fölidézem a súlyos bűnöket, melyeket életem során elkövettem, s amelyek most már vélhetőleg mindörökre rejtve maradnak a földi igazságszolgáltatás elől, ha meggondolom, mennyit vétettem mások, kiváltképp szegény jó uram ellen, kinek fejére csak bajt s szerencsétlenséget hoztam, miképpen mások az enyémre, nagy könnyebbséget jelentene számomra, ha elhihetném, hogy nem kell majd odaállnom, méghozzá rövidesen, a legfőbb bíró színe elé, hanem lelkem egy csapásra semmivé válik, mint a szétfoszló tajték vagy az ellobbant láng, és hogy vele együtt vétkeim emléke is semmivé foszlik, és olybá lesz, mintha soha meg sem is történt volna…

Egyébiránt ez a bizonyos állati lélek, amelyről keresztanyám beszélt, sokáig foglalkoztatta gyermeki képzeletemet: szokásommá vált, hogy percekig bámultam meredten egy-egy tyúk, macska vagy egyéb háziállat szemébe, hátha így sikerül belépillantanom a miénktől olyannyira különböző lelkének titkába. A tyúkok kerek szeméből azonban, amelyre félig áttetsző hártya ereszkedett, valahányszor pislantottak, riadt ostobaságnál egyebet nemigen bírtam kiolvasni. A macska hol sötét teliholddá táguló, hol almamaghoz hasonlatossá keskenyedő szembogarából, igaz, olykor mintha emberi, vagy még inkább asszonyi csúfondárosság nézett volna vissza rám. Másszor azonban, ha este a konyhán a tűzhely melegében sütkérezett, a fekete kandúr sárgás, mézgaszín szeme hirtelen zölden fölragyogott, mintha nem is valamely élőlény tekintete lenne, hanem korhadó fa avagy lidércláng, amely a lápba csalja az arra járókat, vagy a föld mélyében csillámló ásványérc. Ilyenkor könnyen elhittem, hogy a macska lelke nem a miénkkel, hanem a lápon, fák odvában vagy földmélyi barlangokban tanyázó lidérceknek, gonosz tündéreknek vagy szellemeknek a lelkével rokon, amelyekről Susanna szokott nekem beszélni esténként, mielőtt aludni tértünk volna.

Ezeket a meséket igen szerettem, s örökösen nyűgösködtem, hogy Susanna hagyja félbe, ami dolga volt, s inkább nekem meséljen helyette. Anyám azonban haragudott értük, s ezeket okolta, amiért egy időre igen félőssé váltam, s még az udvarra sem mertem kimenni napszállat után. Csakugyan, ebben az időben mindenütt szellemeket s gonosz tündéreket gyanítottam, nemcsak az állatokban, hanem az élettelen világban, a kövekben és vizekben is. Emlékszem, egyszer anyám magával vitt ahhoz az öregasszonyhoz, akitől apám a különféle tinktúrákhoz és főzetekhez szükséges ritkább növényeket vásárolta, azokat, amelyek valamely nehezen hozzáférhető, veszedelmes vagy rejtett helyen nőttek, az erdő mélyén, patakok medrében, mint a kutyabenge, vagy mocsaras, lápos erdőségekben, mint a vérontó pimpó vagy a fekete nadálytő. Ennek az öregasszonynak, aki egymagában lakott az erdőben, egy kunyhóban, a patak mentén, amúgy is boszorkány híre volt, talán mert maga is készített holmi szereket, talán éppen azoknak a füveknek a maradékából, amelyeket apámnak s tán más patikáriusoknak is eladott, s ez már magában is elegendő volt hozzá, hogy borzongva kapaszkodjam anyám kezébe egész úton. Egyszer meg is kérdeztem anyámat, miközben szívből reméltem, hogy csak mosolyog majd gyermeki együgyűségemen, csakugyan boszorkány‑e az az asszony, akihez igyekszünk. Emlékszem, kétszer is meg kellett kérdenem, először suttogva, azután hangosabban, mert anyámnak valahol másutt járt az esze, és hogy másodjára, amikor meghallotta, egyáltalán nem mosolygott, csak szemlátomást még mindig máshová gondolva azt felelte: „Ugyan, miért lenne boszorkány? Csak egy öregasszony…” Engem azonban, mivel megéreztem, hogy alig figyel rám, s a gondolatai messze járnak tőlem, nem nyugtattak meg a szavai, hanem csak még inkább elfogott a félelem, s e félelem csak tovább erősödött, ahogyan lassanként besötétedett, és a homályba burkolózó táj rejtelmessége elborította támasz nélkül maradt lelkemet. Ekkor, mintegy annak bizonyságaképpen, hogy veszedelmes és csudálatos dolgok között járunk, csillogó pontokat pillantottam meg a bokrok alján, a fű közt: először csak egyet-kettőt, aztán nyüzsgő fénypontok sokaságát, amint fátyolosan, halványzölden derengtek. Talán korán elhalt kisgyermekek lelkei lehetnek, gondoltam borzadozva, vagy talán nem is emberi lényeké, hanem félig elfoszlott másféle, idegen létezések maradványai, manóké vagy tündéreké, vagy éppenséggel mégiscsak az elpusztult állatok lelke élhet tovább ebben a formában, valamiféle földi túlvilágban. „Jánosbogarak – mondotta anyám, amikor megrángattam a szoknyáját, és némán, mert nem jött ki hang a torkomon, a világító pontok nyüzsgése felé mutattam. – Ilyenkor, nyár elején mindig rengeteg van belőlük.” S én hittem is, nem is, amit mondott, s igyekeztem minél szorosabban odasimulni az oldalához, hogy testének közelségéből merítsek megnyugvást e sötét és félelemmel teljes világában.

Ami Susanna meséit illeti, nemcsak én hallgattam őket elkerekedett szemmel, hanem a környékbeli szolgálóleányok is, ha tehették, szívesen elüldögéltek a konyhánkban, hogy az ő történeteire füleljenek. Jól láttam, hogy ezek a többségükben jól megtermett, vaskos, pirospozsgás leányok is borzadozva hallgatják Susanna beszédét, hogy azután egymásba kapaszkodva, csiklandós, rémüldöző vihogások és nyöszörgések közepette, egymást a világért el nem eresztve botladozzanak sietősen haza a sötétségben. Kiváltképp azokat a történeteket kedvelték, amelyek nem tündérországbéli királyfiak és királyleányok viselt dolgairól beszéltek, hanem a mi városunkban, számunkra ismerős személyekkel estek meg. Látásból jól ismertem például a mészáros legényét, aki Susanna szerint vásárolt a boszorkányok árulta gyümölcsből, amikor éjnek évadján tért haza a városba a Szent Mihály-kapun keresztül. Azt beszélte állítólag ez a mészároslegény, hogy a boszorkányok ott ültek a Szent Mihály utca két oldalán, mint a piaci kofák, a lábuknál fonott kosár, a kosárban mindenféle gyümölcs, cseresznye és eper, pedig már jócskán benne jártak Szent András havában, s volt ott dinnye is, meg szőlő, de legkivált az almájukat kínálgatták a boszorkányok az éjszakai sötétségben. Hosszú körmű kezükkel a mészároslegény ujjasa után kapdostak, és csúf szavakkal szidalmazták, mert vonakodott vásárolni az árujukból, mígnem végül, csak hogy szabaduljon tőlük, a sorban az utolsótól, egy töpörödött, fehér főkötős vénségtől, kinek öklömnyire száradt arcából fiatal kék szempár villogott elő, vett egy kosár almát – vagy egy jókora dinnyét, mert Susanna szolgáló hol így, hol úgy beszélte el ezt a történetet –, a förtelmes vénasszony pedig szemérmetlen szavakat sziszegett a fülébe, amikor lehajolt hozzá, hogy leszámolja az almáért járó pénzt, s közben ráncos, összeszáradt arcában dévajul villogott fiatal, kék szeme. A mészároslegény fölkapta a kosár almát, és lélekszakadva rohant vele hazáig, de a háta mögött még sokáig hallotta a boszorkányok kárörvendő nevetését. Másnap azután, amikor kíváncsiságból meg akarta kóstolni a boszorkányalmát – avagy dinnyét –, a piros alma hamuvá omlott a szájában, a dinnyéből pedig, amikor meglékelte, nagy patkány ugrott elő, vagy emberi vér csordult ki kése nyomán a zöld héj alól, vagy éppenséggel bűzhödt levegő áradt sivítva ki a léken, az üres héj pedig összelappadt a mészároslegény keze között, mint valami üres tömlő. Egy más alkalommal pedig Kornstein bábsütő, derék, józan életű ember, a városi tanács tagja, aki éppen a hosszúra nyúlt tanácsülésről igyekezett haza főtéri háza felé, a város kútjánál csapzott külsejű fehérnépek csoportját pillantotta meg. Valamennyi némber hajadonfőtt, papucsban sürgölődött: szoknyájuk szegélyét övükbe gyűrték, térdig megmutatva csupasz lábuk szárát. A bábsütő odalépett hozzájuk, hogy szigorúan megfeddje őket, amiért e késői órán odakinn csatangolnak, és megkérdezte, mi dolguk van ilyenkor az utcán.

– Mosunk, Mátyás, mosunk! – rikkantotta az egyik szégyentelen, csupasz lábú némber, akiben Kornstein bábsütő felismerte szomszédjának, a pékmesternek fiatal feleségét. – Jó, hogy jössz! Nem találjuk a szapulófát!

Azzal a szörnyű némberek körülfogták, s mivel sehogyan nem akart kötélnek állni, magukkal sodorták a híd alá, a város szélén kanyargó, keskeny patakig, majd beletaszították a sekély, szennyes vízbe és meghempergették benne. Később a bábsütő maga sem emlékezett rá, mi egyebet míveltek még vele, csak arra, hogy hajnaltájban tért haza sárosan és csatakosan. Felesége eleinte sehogyan sem akart hitelt adni a történetnek, és azt gondolta, Mátyás rendes szokásával ellentétben felöntött a garatra, de végezetül mégiscsak hinnie kellett neki, részint, mivel a bábsütő leheletén nem érződött borszag, részint pedig, mert azon asszonyok közül, akiket férje aznap éjjel a fertelmes gyülekezetben látott, nem egyről szomszédai már régóta rebesgették, hogy a gonosszal cimborál. Felesége és szomszédai, akiknek a bábsütő elbeszélte az esetet, sehogyan sem értették, miért nem teszi, ami a kötelessége lenne, és miért nem jelenti föl a tanácsnál ezeket az asszonyokat, akikre a bűnük ily módon rábizonyosodott, és furcsálkodva, értetlenül és bosszúsan hallgatták a bábsütő magyarázkodását, aki azzal tért ki e felszólítás elől, hogy nem egészen bizonyos benne, vajon csakugyan nevezett asszonyokat látta‑e. Hogyan, hát talán mégsem látta őket elég jól? Hiszen az imént még azt állította, erős holdvilág volt és tisztán ki lehetett venni az ábrázatukat – értetlenkedtek a szomszédok, mire a bábsütő kétségbeesetten bizonykodni kezdett, hogy de igen, nagyon is jól látta őket, csakhogy mindhiába volt ismerős előtte az ábrázatuk, mintha valahogyan mégis idegen asszonyok lettek volna, nem azok, akikkel napjában többször is összeakadt jártában-keltében a város utcáin. Jobban mondva olyanok voltak, magyarázta a döbbent és egyre értetlenebb szomszédoknak, mintha ennenmaguknak eltévelyedett vagy megháborodott nővérei lettek volna, vagy még inkább pokolból hazajáró lelkek. Leginkább arra a tébolyult asszonyra emlékeztették a bábsütőt, akit egyszer az ispotályban látott, melynek felügyeletével egyidőben a tanács megbízta. Ott látott egyszer egy ilyen boldogtalan, gúzsba kötött teremtést, aki megállás nélkül ordított valamiféle nem emberi, leginkább farkasüvöltésre emlékeztető hangon, és amikor a bábsütő részvéttől és borzadó kíváncsiságtól ösztökélve közelebb lépett hozzá, egy pillanatra abbahagyta az üvöltést, kiöltötte rá fehéres lepedékkel borított vastag nyelvét, miközben szemében, amely az imént még üveges volt az elmondhatatlan rémülettől, hirtelen értelem villant, és olyan gonosz mindenttudással szegeződött őrá, Kornstein Mátyásra, mintha ki tudja, miféle bűnös és szégyenletes cselekedeteinek lett volna szemtanúja vagy éppenséggel cinkostársa… És ugyanezt a tébolyt, ugyanezt a sátáni gúnyt látta viszont a bábsütő a boszorkányok szemében is akkor éjjel, miközben sziszegve mindenféle sötét, elmondhatatlan cselekedetekkel vádolták, és az volt a legrosszabb, hogy bár mindvégig tudta, szemernyi igazság sincsen a szörnyű vádakban, mintha mégsem lett volna teljességgel bizonyos ebben, s már-már fel is bukkantak emlékezetében amaz alattomos és szégyenletes cselekedetek, amelyeket a szörnyű némberek ráfogtak, mintha csakugyan elkövette volna őket. Alighanem az is a förtelmes boszorkányok bűne volt, hogy ettől fogva soha többé, vagy legalábbis jó ideig, nem bízott tulajdon szemében, sem pedig emlékezetében, s ami a legrosszabb volt, egy időre mintha még annak bizonyossága is cserben hagyta volna, hogy ő maga Kornstein Mátyás, a köztiszteletben álló bábsütőmester, és gyakran, álmából fölriadva, kétségbeesetten töprengett rajta, vajon nem váltotta‑e mégis valóra azt a tervét, amelyet legényke korában, mestere gorombaságai miatt gyakran forgatott a fejében, nevezetesen, hogy megszökik, és kóbor életre adja a fejét. Olykor, fölriadva, újra meg újra meg kellett bizonyosodnia róla, hogy csakugyan a tulajdon házában, kényelmes ágyában tölti az éjszakát, nem pedig a hideg hajnali harmatban ázó füvön, valami szénaboglya tövében forgolódva.

A szolgálóleányok, akik tátott szájjal hallgatták a történetet, természetesen azt szerették volna leginkább megtudni, kik voltak azok a polgárasszonyok, akiket Kornstein Mátyás a boszorkányok gyülekezetében látott. Susanna, aki mindig is szívesen kérette magát, ilyenkor többnyire égre-földre esküdözött, hogy ez a történet nem is ezzel a mostani bábsütővel esett meg, akinek köpcös alakját gyakran láthattuk a város utcáin, hanem az apjával vagy az öregapjával, és a boszorkánygyülekezetben látott asszonyok azóta régen a föld alatt porladnak. Kegyesebb hangulatában azonban begörbített, horgas ujjával közelebb intette magához a mohón fülelő leányokat, és szemöldökét jelentőségteljesen magasba vonva, nagy titokzatosan a fülükbe súgott egynéhány nevet, többnyire valamelyik köztiszteletben álló özvegyét vagy tanácsos feleségéét, amit a leányok hitetlenkedő sápítozással és fojtott, szörnyülködő, boldog vihogással fogadtak, kiváltképp olyankor, ha Susanna, valami okból különösképpen jókedvében lévén, némelyik jelen lévő szolgáló asszonyát is megnevezte azok között, akiket a bábsütő ott látott a boszorkánygyülekezetben. Sötét, dülledt szeme ilyenkor jelentőségteljesen fölvillant, tekintete mereven és szúrósan szegeződött hallgatóira. Szürkülő fürtjei kiszabadultak főkötője alól, és ahogy a tűzhely fénye alulról megvilágította ráncos orcáját, csapzott hajával, horgas orrával s árnyékos szemgödreivel mintha maga is egy lett volna azon boszorkányok közül, akik úgy elbántak a szegény bábsütővel.

„Még bajba keveri magát az a szerencsétlen, merő ostobaságból!”, mondogatta apám bosszankodva, ha elfecsegtem neki, miféle beszédeket hallottam Susannától a konyhán. És csakugyan, Susanna szolgáló mintha maga is igyekezett volna táplálni bennünk a hitet, hogy titokzatos erőkkel cimborál, és mindenféle titkos tudományok tudója. Időről időre a környékbeli szolgálóleányok közül magányosan is föl-fölkereste egyik-másik nagy titokban. Ilyenkor sokkal illemtudóbban viselkedtek vele, mint egyébként, zavartan tépkedték a kötényük szegélyét, éneklő hangsúllyal beszéltek, mint a kicsiny leányok, ha a fölnőttekhez beszélnek, és csak nagy nehezen bökték ki, mi járatban vannak. Én pedig akárhogyan is füleltem, legfeljebb egypár szót sikerült elkapnom a sustorgásukból, efféléket hogy „és a tésztájába belesütöd a kisujjad körmit”, „pontosan öt cseppet a tulajdon véredből, amikor rajtad van a hószámod”. A leányok arca ilyenkor kivörösödött az izgalomtól, a kezüket tördelték és össze-összedörzsölték a két térdüket ültükben, végül pedig összegubbaszkodva, mintha azt remélnék, hogy úgy kevésbé szúrnak szemet, földre sütött szemmel sietősen eloldalogtak… … …

Tartalom

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

Rakovszky Zsuzsa 1950-ben született Sopronban. Költő, író, műfordító.

Művei a Magvető Kiadónál

Tovább egy házzal (1987)

Egyirányú utca (1998)

A kígyó árnyéka (2002)

A hullócsillag éve (2005)

Visszaút az időben (2006)

A Hold a hetedik házban (2009)

VS (2011)

Szilánkok (2014)

Fortepan (2015)

Célia (2017)

Történések (2018)

Állapotváltozások (2020)

Az idők jelei (2022)

Vita élő időben (2023)

Vattacukor (2024)

Délutáni éjszaka (2025)

A sorozatban megjelent kötetek

Bodor Ádám: Sinistra körzet

Dragomán György: A fehér király

Esterházy Péter: Egy nő

Gabriel García Márquez:
A szerelemről és más démonokról
(Székács Vera fordítása)

Grecsó Krisztián: Vera

Daniel Kehlmann: A világ fölmérése
(Fodor Zsuzsa fordítása)

Krasznahorkai László: Sátántangó

Rakovszky Zsuzsa: A kígyó árnyéka

Tóth Krisztina: Pixel

Ljudmila Ulickaja: Szonyecska
(V. Gilbert Edit fordítása)

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Korrektor Hradeczky Moni
A borítót Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 639 5
ISSN 3058-1532

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL