Corina Bomann

SOPHIA REMÉNYE

A szépség színei

Sophia’s Hoffnung – Die Farben der Schönheit

by Corina Bomann

© Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin.

Published in 2020 by Ullstein Paperback Verlag

Hungarian translation © Péntek Eszter, 2021

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A kiadó engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-324-982-6 (papír)

ISBN 978-963-324-983-3 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítófotó: Ildiko Neer / Trevillion Images

E-book: Scriptor Kft.

1. fejezet

1926

Elhaladó autók fényszórói vetültek rám, amint kiléptem a házból. Nedves márciusi hideg hatolt a ruhám alá. A szürke felhőtakaró egész nap nem akart eloszlani. Már az eső is eleredt.

Noha még nem volt öt óra, az utcai lámpák már világítottak. Gyapjúkabátos üzletemberek lökdösték a mellettük elhaladó esőkabátos nőket, tányérsapkás dolgozók igyekeztek hazafelé felhajtott kabátgallérjukban. Néhol egy-egy szakadt, katonazubbonyos alak kuporgott a házak falánál, pénz vagy munka után kuncsorogva.

Kékeszöld kabátomhoz illő kalappal a fejemen egy voltam azok közül, akik a Kaiserplatz metróállomáshoz igyekeztek.

Megborzongva süllyesztettem mindkét kezem a kabátzsebembe. Szívem hangosan kalapált, és a hideg ellenére átizzadt alsóneműm a hátamhoz és a hasamhoz tapadt. Úgy éreztem, mintha idegen kezek tapintanák a testem. Senki sem sejtette, hogy a legnagyobb félelmem vált valóra.

Gondolataim Georg körül jártak. Vajon eljön?

A laboron kívül túl kockázatos volt kapcsolatba lépnem vele. Mivel tanárom volt a kémia tanszéken, igencsak óvatosnak kellett lennünk. A túl hosszú és túl gyakori egyetemi konzultációk gyanút kelthettek. Levelezésünk apró papírfecniken zajlott, amiket titokban adtunk kézről kézre vagy tettünk a könyvtár olyan könyveibe, amelyeket biztosan nem kölcsönöz ki senki.

Szinte mindig ő kezdeményezte a rögtönzött találkákat. De azon a bizonyos napon, a reggeli előadás után én nyomtam az ő kezébe egy darab papírt. Ijedten nézett rám, nekem azonban mindenképp beszélnem kellett vele.

A metrót átható szürke félhomály szinte elnyelt. A lépcső csúszott a piszoktól és a nedvességtől. Az olaj és a cement jellegzetes szaga csapta meg az orrom. Szerettem metróval utazni, a reggeli utakat a Friedrich Wilhelm Egyetem felé legtöbbször így tettem meg.

Emberek szorongtak a peronon, kalauz járkált közöttük fel s alá. Hangos zörgés jelezte a szerelvény érkezését. Néhány utas hátralépett, míg mások nyugtalanul topogtak, nyakukat nyújtogatták vagy épp cigarettára gyújtottak.

A metró megállt, a kocsi ajtajai kinyíltak, le- és felszálló emberek keveredtek egymással. Kerestem magamnak egy helyet az ajtó mellett, míg mások a hátsó padok felé törekedtek. A metró kifutott. Próbáltam kerülni a többi utas tekintetét, és inkább az alagút sötét falát bámultam.

Két megállóval később szálltam le, felgyalogoltam a lépcsőn, majd a Helene kávézó irányába indultam. A helyet a háború után nyitotta egy százados özvegye, akinek a férje nem tért vissza a frontról. A nyugdíjalap jól fizetett, és a hölgy sem tűnt annyira elkeseredettnek a sorsa miatt. Ha néhanapján meglátogatta saját kávézóját, boldogan köszöntötte a vendégeket.

Meleg kávéillat vett körül. A szemüvegem pillanatok alatt bepárásodott. Levettem, letöröltem a finom páraréteget az üvegről. Amikor újra feltettem, hagytam, hogy a tekintetem elkalandozzon a többi vendég felé. A legtöbb asztal üresen állt. Hátul az ablakok mellett egy idős házaspár ült. Kissé furcsa külsejű fiatalember turkált idegesen a kabátja zsebében. Megkönnyebbülten állapítottam meg, hogy senkit sem ismerek.

Georg és én zavartalanul tudnánk most beszélni.

A fal melletti sarokasztalt választottam. Ide csak az láthatott be, aki beljebb lépett a kávézóba. Levettem a kalapom, idegesen bontottam ki nyakamon a kötőt és hámoztam ki magam a kabátomból. Aztán az órámra néztem. Apától kaptam tavaly augusztusban a huszadik születésnapomra. Mindig borzasztóan büszke rám, de most, hogy a kémiatanulmányaim ilyen jól haladtak, különösen. Arról álmodozott, hogy egyszer én veszem majd át az illatszerüzletet. Én azonban inkább azért tanultam, hogy egyszer saját kozmetikumokat kísérletezhessek ki.

A kismutató ekkor az ötösre ért.

Georg mindig nagyon pontosan érkezett, bár tudtam, hogy számos akadály közbejöhet: egy üzenet a feleségétől, akitől külön élt, amióta beadta a válókeresetet; a fia betegsége; egy váratlan találkozás a kollégákkal, vagy egy estébe nyúló beszélgetés a dékánnal.

– Nos, mivel szolgálhatok önnek, kisasszony? – szakította félbe egy női hang a gondolataimat. Hilde, a tulajdonos húga volt ma szolgálatban. Mindig magánál hordta a kis jegyzetfüzetét és a ceruzáját, noha még sosem láttam, hogy bármit is felírt volna.

– Kávét kérnék. És egy pohár vizet – válaszoltam.

Nem voltam éhes, sőt valójában olyan izgatottság vett rajtam erőt, hogy kávéra sem volt igazán szükségem. Persze tudtam, hogy Hilde nem szereti, ha csupán az időnket múlatjuk a kávéházban.

– Semmi sütemény? – vetette oda, de nekem már az étel puszta gondolatára is összeszorult a gyomrom.

– Ma nem, köszönöm – válaszoltam.

Hilde röviden végigmért, majd megjegyezte:

– De hiszen annyira sovány, hogy ezt igazán megengedhetné magának!

Kipréseltem egy mosolyt.

– Majd máskor.

Hilde bólintott és megfordult.

Hátradőltem és lehunytam a szemem. Eszembe jutott, mennyire rettegtem, mielőtt apámnak beszámoltam arról, hogy egyetemi tanulmányokba szeretnék kezdeni. Általában nagyon szigorú és következetes volt, én pedig tartottam tőle, hogy visszautasít. De a várakozásommal ellentétben örült a hírnek.

– Egy nap te leszel a Krohn illatszer-birodalom vezére! – kiáltotta, és a karjába zárt, ami tényleg ritkán fordult elő.

Talán most is csak bolondot csináltam magamból…

Hirtelen megszólalt az ajtócsengő a kávézóban. Összerándultam, majd kinyitottam a szemem. A szívem hevesen vert, amikor egy barna tweedkabátos férfi lépett be. Ám amint levette a kalapját, láttam, hogy nem az, akire várok. Az egyik ablak melletti asztalhoz ült. Fellélegeztem. A beszélgetés elkerülhetetlen volt, de gyorsan kiélveztem azt a néhány másodpercet, amíg még egyedül lehetek.

Dr. Georg Wallner a múlt félév elején, az egyik előadásán, egy már nyugdíjba vonult professzor helyetteseként mutatkozott be nekünk. Professzornak meglehetősen fiatalnak tűnt, bár így is tizennyolc évvel volt idősebb nálam. Egyszerre oktatott az egyetemen és dolgozott a habilitációján. Teljesen lenyűgözött.

Mintha csak tegnap lett volna, hirtelen eszembe jutott a tekintete, amely végigvándorolt az előadóterem padsorain, és egy pillanattal tovább időzött rajtam, mint a többi diákon. Az évfolyamra, ahová jártam, csak nagyon kevés lány iratkozott be akkoriban, jóllehet a diáklányok évről évre egyre többen voltak. Ennek az volt az oka, hogy itt több női oktató kapott lehetőséget a továbbképzésre, mint bárhol máshol.

Úgy tűnt, sikerült meglepnem a külsőmmel Georg Wallnert. Elpirultam és szégyenkezve sütöttem le a szemem. Nem találtam magyarázatot arra, miért dobog olyan vadul a szívem.

Igyekeztem jegyzetelni, de a tekintetem folyton őt kereste. Annyira más volt, mint a többi professzor, aki a kora alapján akár a nagyapám is lehetett volna. Olyan érzések kerítettek hatalmukba, amelyeket korábban nem is ismertem. Nem tartoztam azok közé a lányok közé, akiket fiatal férfiak vesznek körül. Fémkeretes szemüvegem mintha láthatatlanná tett volna. Apám váltig állította, hogy így intelligensnek látszom, de ki szeretne okos feleséget, ha szépet is választhat?

Ahogy teltek a hetek, Georg pillantása újra és újra összetalálkozott az enyémmel. Megszólalni nem mertem, mert féltem, hogy mindaz, amit mondanék, számára ostobaságnak vagy túlságosan egyszerűnek tűnne.

Aztán eljött a nap, amikor konzultációra hívatott. Röviddel a félévi vizsgák előtt történt, amikor a szemináriumon sikerült egy fiú évfolyamtársamnál hamarabb elkészülnöm egy teszttel…

– Nagyon nagy tehetsége van a kémiához – mondta lazán a professzor, miközben az íróasztalának dőlt. – Gondolt már arra, hogy a tanulmányait követően esetleg tudományos munkát végezzen?

– Nem – tört ki belőlem hirtelen.

Dr. Wallner felvonta a szemöldökét:

– Úgy? Érdekes, nekem mindig az a benyomásom, hogy a hallgatók többsége szívesen csatlakozik a tanári karhoz.

– Én… én inkább… – A hangom olyan rekedtté vált, mintha hirtelen torokgyulladást kaptam volna. – Én szívesebben állítanék elő… illatszereket. – Mindez elég esetlenül hangzott, ő mégis mosolygott.

– Vegyi üzemben szeretne dolgozni? Tényleg úgy gondolja, hogy egy önhöz hasonló nőnek a Hoechst és Társainál kellene elhelyezkedni?

– Kozmetikai cégnél – javítottam ki. – Kozmetikumokat szeretnék gyártani. Apámnak van egy illatszerüzlete. Ha meg akarom ismerni ezeket a vegyületeket, mindenképp tudnom kell, miből állnak, nem igaz?

Úgy tűnt, nem ezt várta tőlem.

– Nos, ön igen gyakorlatiasan gondolkodik. Ez nem feltétlenül baj. De nem lenne szabad eleve kizárnia az egyetemi karriert mint lehetőséget. – Egy pillanatra megállt, és úgy nézett végig rajtam, hogy abba az egész testem beleborzongott. – Mi lenne, ha az asszisztensem lenne? Tudja, a habilitációmon dolgozom, és éppen ilyen friss munkaerőre volna szükségem. Lenne kedve hozzá?

Haboztam, holott ha rögtön az eszemre hallgatok, egyértelműen igent mondok. De azt is tudtam, mit szólna mindehhez az apám. Figyelmeztetne, hogy ne hagyjam magam kihasználni. Heinrich Krohn mindig mindenre fenyegetésként tekintett.

Dr. Wallner viszont olyan érzéseket keltett bennem, amilyeneket addig soha senki. Éjszaka, amikor az ágyamban feküdtem, rá gondoltam. Időnként véletlen találkozásokról, titkos kapcsolatról fantáziáltam, néha pedig olyasmikről, amiktől magam is elpirultam. A barátnőm, Henny, aki táncosnőként dolgozott egy revüben, biztosan jót nevetne most rajtam.

Másfelől egyfolytában azt ismételgettem, hogy nem szabad. Köztudott volt, hogy felesége van. Bizonyára csupán szakmai szempontból érdeklődik irántam. Így nekem is vissza kell fognom az érzéseimet.

– Mit kellene csinálnom? – kérdeztem végül. – És mikor?

– Hetente egyszer, mondjuk, csütörtökön találkoznánk, ez a rövid napom az egyetemen. Segítene nekem, utánajárna mindennek, és dolgozna a kísérleteimen. Természetesen csak abban az esetben, ha mindez nem vonja el túlságosan a figyelmét a saját tanulmányairól.

A szívem repdesett, akár egy pillangó. Legszívesebben elmondtam volna neki, hogy bármikor elvonhatja a figyelmem. De magamban tartottam a kikívánkozó szavakat, miközben csak úgy lángolt az arcom.

– Akkor ezt megbeszéltük – hallottam a hangom.

Mosoly csillant dr. Wallner szemében.

– Tehát maga lesz az asszisztensem?

– Igen… nagyon szívesen – mosolyogtam vissza, majd zavartan sütöttem le a szemem.

Amikor először léptem be a laboratóriumába, lenyűgözött annak szerény berendezése és a felszerelés, amely jóval modernebb volt, mint ami számunkra az egyetemen rendelkezésre állt. Georg a termokémia területén végzett kutatásokat, mesélt nekem a legendás kémikusokról, Van ’t Hoffról és Walther Nernstről, aki Otto Hahn barátja volt, és aki a dahlemi Vilmos Császár Kémiai Intézet második igazgatójaként tevékenykedett.

Mindig az volt az érzésem, hogy csak a laborban vagyok képes igazán fellélegezni, és bár később valami egészen mást akartam csinálni, az a munka, amit vele és érte végeztem, szinte szárnyakat adott.

Egyik nap, már nem tudnám megmondani, pontosan mikor, a hangulat mintha egyszer csak megváltozott volna a laborban. Ettől kezdve a kapcsolatunk bensőségessé, beszélgetéseink egyre bizalmasabbá váltak.

Akkoriban mesélt nekem a feleségével kapcsolatos nehézségekről is. Elpirultam attól, hogy ennyire kitárulkozott előttem, nekem addig eszembe sem jutott, hogy boldogtalan lehet. Aznap, amikor bejelentette, hogy a felesége beadta a válópert, vele együtt sírtam.

Röviddel ezután bókokat kezdett mondani a hajam karamell árnyalatára, ami nekem addig fel sem tűnt. Dicsérte aranybarna szemem, amit a nagymamámtól örököltem, akit soha nem ismerhettem meg. Olyan érzéseket keltett bennem, mintha különleges lennék, pedig én egyáltalán nem tartottam magam annak.

Összezavart, hogy a rajongásom ennyire nyilvánvaló a számára. Egyik este, amikor elbúcsúztunk, magához húzott és megcsókolt. Tudtam, hogy ezen fel kellett volna háborodnom, de nem tettem. A testem magától simult hozzá.

Persze nem voltunk ostobák. A gyengéd érintések, amelyekkel egymáshoz közeledtünk, eleinte teljesen ártatlanok voltak. Tetszett neki, ahogy vigasztaltam, miután a feleségéről és a közöttük lévő bosszúságokról mesélt.

Egyszer, amikor ismét szomorú és zaklatott állapotban jelent meg a laborban, megkérdezte:

– Mit gondolsz? El tudnád képzelni, hogy a feleségem legyél? Amikor ennek vége lesz?

Nagyon is el tudtam, hiszen úgy éreztem, a szívem kizárólag érte dobban.

Néhány perc múlva a kanapén találtuk magunkat, amin akkor aludt, ha néha a laborban éjszakázott.

Megígérte, hogy óvatos lesz, és nem tesz semmi olyat, amit nem akarok. De én akartam őt. Még akkor is, ha ez akár csak egyszeri alkalom is.

Élveztem az érintését és a csókjait, a szavait, amikor kifejezte, mekkora szenvedélyt érez irántam. Megborzongtam a varázslatos bűntől, és hagytam, hadd hámozzon ki a ruhámból. Amikor belém hatolt, a rövid fájdalom ellenére a mennyben éreztem magam. Olyan figyelmesen szeretett, hogy alig vártam, hadd kaphassak belőle még többet. Akkor életemben először álmodtam az esküvőről. Reméltem, mindez nem hagy bennem mély nyomokat.

Tavaly december közepén történt az első aktus, azóta nem feküdtünk le egymással, hiszen más módon is képesek voltunk szeretni a másikat. Egyre kevesebbet beszélt a feleségéről, amit jó jelnek tekintettem, és reméltem, a válási procedúra hamarosan lezajlik. De aztán minden másként alakult.

– A kávéja! – Hilde terítéket és vizespoharat tett elém. – Szóljon, ha meggondolná magát a süteménnyel kapcsolatban! Nem marad örökké friss.

Valószínűleg már akkor sem volt friss, hiszen a pék kora reggel szedte ki a tepsiket a sütőből. Negyed hat, vagyis a sütemény több mint fél napja várja, hogy valaki elfogyassza.

– Köszönöm – mondtam és figyeltem, ahogy egy új vendéghez fordul, aki azonnal el is merült az újságjában.

Újra megszólalt az ajtócsengő, és valaki igencsak zajosan rázta le a koszt a cipőjéről a lábtörlőre. Emellett enyhe zihálásra is figyelmes lettem. Amikor a fejem oldalra fordítottam, Georgot ismertem fel. Bézs színű ballonkabátot viselt, és hirtelen el sem tudtam képzelni, hogyan is téveszthettem össze azzal a másik férfival. Georgnak jellegzetes aurája volt, amely azonnal betöltött minden teret, ahová csak belépett. Éreztem, hogy közeledik, még mielőtt megláthattam volna. A szívem olyan hangosan vert, hogy szinte semmi mást nem hallottam.

Miután lerázta az esernyőjét és az erre a célra odakészített állványra akasztotta, fürkészőn körbenézett. A kezem már lendült is, hogy intsek neki, de természetesen azonnal észrevett és odajött hozzám.

– Sajnálom, hogy késtem – mondta, majd egy pillanatra átölelt. Bár itt senki sem ismert minket, a nyilvánosság előtt mindig nagyon kimérten viselkedett a társaságomban. A szenvedélyt későbbre tartogatta.

– Mi van veled? – kérdezte, megérezve, hogy remegek. – Olyan sápadt vagy, történt valami?

Mennyire szerettem volna azt felelni, hogy egyszerűen csak vágytam utána…

– Kérlek, ülj le! – mondtam, a kezem a kávéscsészén pihentetve.

– Olyan komolynak látszol – ráncolta össze a szemöldökét aggódva. – A szüleiddel volt valami?

– Nem, ez más… – néztem a szemébe, némi szünetet tartva, mintha a pillanatban feltáruló minden egyes részletet mélyen az emlékezetembe akarnám vésni: a sötétkék szemét, a folyton kócos, sűrű, barna haját, a kissé ívelt orrot, az érzéki szájat, amelyet a bajsza finom árnyéka vont be.

– Dr. Sahlernél voltam – kezdtem, ám rögtön rájöttem, hogy ez a név nem mond neki semmit. Mielőtt a telefonkönyvben rátaláltam volna a számára, én is így voltam ezzel.

– Az ki? Egy kolléga? – kérdezte úgy, mintha kissé nehéz lenne a felfogása.

– Nőgyógyász – mondtam a fejemet rázva. Jóllehet nagyon óvatosan vizsgált, még mindig összerezzentem, ha a tapogató ujjaira gondoltam.

Megpróbáltam összeszedni magam, miközben az idegenre pillantottam, aki még mindig az újságjába merült, és azon gondolkodtam, vajon mennyire lehet jó a hallása.

Azután előrehajoltam, és úgy suttogtam:

– Terhes vagyok.

Georg hitetlenkedve meredt rám.

– Az nem lehet. De hiszen mi csak egyetlenegyszer…

– Úgy tűnik, elég volt ez az egyetlen – válaszoltam, majd kicsit halkabban folytattam. – Alaposan megvizsgált. És… a vérzésem is két hónapja kimarad…

Georg felemelte a kezét, végighúzta az arcán:

– És miért nem mentél el hozzá már hamarabb?

Megrökönyödve néztem rá. Min változtatott volna az? És különben sem biztos, hogy egy korábbi időpontban meg tudta volna állapítani a terhességet.

– Én azt hittem… vigyáztunk. És tudod, néha előfordul nálam, hogy… késik.

Az arcom lángolt. Ilyen dolgokról általában még anyámmal sem beszéltem. De Georg többet tudott a testemről, mint bárki más. Lehet, hogy anyám szült, Georg viszont szenvedélyre tanított.

Megpróbáltam kiolvasni a szeméből a gondolatait. Pillantása üveges volt. Úgy tűnt, teljesen elmerült a gondolataiban. Valószínűleg éppen azon fáradozott, hogy tudományosan mérlegelje a lehetőségeit.

– Megadhatnám egy orvos címét, aki meg tudna szabadítani ettől a… problémától – mondta.

Lehajtottam a fejem, már derengett, mire akar kilyukadni.

– Azt akarod, hogy angyalcsinálóhoz menjek? – néztem riadtan oldalra. Az idegen letette az újságot. Vajon hallja, miről beszélünk? – De te… már éppen válófélben vagy, akkor mi akár…

Georg felhorkant.

– Ez bonyolult.

– Hogy mondod? – Nem akartam hinni a fülemnek.

– Brunhilde visszavonta a válókeresetet. Fél a botránytól… – nézett rám. – Ezért nem voltam veled azután… – magyarázta elpirulva. Próbáltam megérteni, mit akar ezzel mondani nekem.

Sokáig képtelen voltam megszólalni.

Úgy éreztem, egy vékony kötélen táncolok, és bármelyik pillanatban lezuhanhatok.

– És te beleegyeztél ebbe? – Sikerült végre megszólalnom.

– Igen, én… vagyis… nem volt más választásom, nem igaz? Eltávolodtunk, de… van egy fiunk. Gondolnom kell rá is. És most, hogy a dolgok közöttem és Brunhilde között újra jobbra fordultak…

Hirtelen reszketés fogott el. Úgy éreztem, a szívemet lassan körbeéri a jeges fájdalom. Az elmém még mindig próbálta felfogni azt, ami elhangzott. Hogy megtaláljam a módját, hogy megértsem, mit is jelent a jelenlegi helyzet rám nézve.

A fiára is gondolnia kell.

– És mi van az én gyerekemmel? – bukott ki belőlem. – Rá nem gondolsz? – Lassan rájöttem, hogy a kávézó a lehető legrosszabb választás volt ehhez a beszélgetéshez. – Ha elmondanád a feleségednek, biztosan ragaszkodna a váláshoz.

– Hogy néznék ki akkor? – felelte mogorván. – Mint egy házasságtörő. A karrieremnek annyi lenne. Tönkremennék.

És mi lesz velem?

A szemébe néztem, de többé nem ismertem rá. Az nem lehet, hogy ez ugyanaz a férfi, aki hónapokkal ezelőtt még a kihűlt házassága miatt panaszkodott.

A következő felismerés felért egy villámcsapással.

Hogy lehettem ennyire ostoba? Miért nem ragaszkodtam ahhoz, hogy csak gyűrűvel az ujjamon vagyok hajlandó elveszíteni a szüzességem? Most olyan, mintha én rondítottam volna bele a házasságukba. De Georg szerint ennek a házasságnak már vége volt, bár a jelek szerint mégsem ez a helyzet. Engem használt. Csak kihasznált.

Forrt bennem a harag, ami még így sem volt elég erős ahhoz, hogy a többi érzést elnyomja. Szinte reszkettem.

Kétségbeesés. Hányinger. Mit szólnak majd a szüleim?

Augusztusban töltöm be a huszonegyet, addig még hat hónap van hátra. Fél év, amíg még apám felel értem.

Heinrich Krohnnak sokat köszönhettem, mégis attól féltem a legjobban, hogy mit szól majd a várandósságomhoz. Nem is beszélve arról, milyen éktelen haragra gerjed majd, amikor kiderül, hogy a gyerek apja nem vesz feleségül.

Georg idegesen a hajába túrt.

– Sajnálom, de azt hiszem, a jelen körülmények között csak egyetlen megoldás marad…

– Hogy elvetessem a gyereket? – ráztam hitetlenkedve a fejem. Könnyek szöktek a szemembe. Tudtam, hogy nehéz lesz, de egy pillanatig sem gondoltam arra, hogy megöljem a bennem fejlődő kis életet.

– Látsz más utat?

Megráztam a fejem.

– Apám kidob, ha megtudja – mondtam csendesen. – Nekem… szükségem van valakire, aki anyagilag támogat, amíg be nem indítom a saját vállalkozásom. És… – elhallgattam. Soha nem kértem tőle semmit. Ő volt az, aki megígérte nekem, hogy együtt élhetünk, és együtt dolgozhatunk, miután minden elrendeződik. De a gyerekkel, akit a hasamban hordtam, minden megváltozott. – Szeretném tovább folytatni a tanulmányaimat.

Tudtam, hogy ez merészen hangzik.

– Tehát a megoldást a pénz jelentené számodra? Fizetség azért, hogy ne okozz botrányt?

– Fenyegettelek én valamivel? – kérdeztem fejcsóválva. Nem, ez tényleg nem az az ember, akit megismertem. – Csak segítséget kérek tőled. Különben az utcára kerülök. – Nehezen tudtam fegyelmezni magam. Legszívesebben üvöltöttem volna. – Legrosszabb esetben az apám gondoskodik majd arról, hogy elvegyék tőlem ezt a gyereket.

– Nem ez lenne a legrosszabb – szólalt meg, és a tekintete most olyan hideg volt, hogy beleborzongtam. Megkövülten néztem rá.

Abban a pillanatban megjelent Hilde.

– Mit tehetek az úrért? – kérdezte, jegyzetfüzettel és ceruzával a kezében.

– Semmit, köszönöm – mondta dühösen Georg. – Már amúgy is menni készültem.

Hilde kétkedve meredt rá, szinte már vártam a megjegyzését, de csak fújtatva megfordult és távozott.

Leejtettem a karom. A gyomromban egyre erősödő félelem vastag csomóvá változott, majd egy kővé, amely a víz alá húz, és nem enged.

– Szóval nem segítesz? – kérdeztem kétségbeesetten. – Annak ellenére, hogy néhány hete még azt kérdezted, leszek-e a feleséged, ha vége lesz a válási procedúrának?

Persze kényszeríthetném is. Botrányt csinálhatnék, de mire mennék vele? Elveszíteném saját magam, és valószínűleg amúgy is tagadná, hogy ő az apa. Ráadásul a családom is hiteltelenné válna. Lehet, hogy apám a tönk szélére kerülne.

Tudtam, hogy nem lenne erőm egy ilyen küzdelemhez.

– Átgondolom még – mondta Georg egy szuszra, majd felállt. – Ne mondd el addig senkinek! És ne említsd a terhességet a szüleidnek sem! Érted? Különben mindent elfelejthetsz. Majd jelentkezem.

Azzal felállt és távozott.

Üres tekintettel bámultam utána. A csomó a mellkasomban, akár egy szivacs, egyre csak növekedett. Mit tettem? Bárcsak visszafordíthatnám az időt, és amikor Georg megkérdezi, hogy leszek-e az asszisztense, rávághatnám, hogy nem, soha. De ezt az esélyt már elszalasztottam. Mindent eljátszottam.

A szégyen és a bánat könnyei lepték el a szemem. Hirtelen felpattantam, némi aprót dobtam az asztalra, és kimenekültem a kávéházból. Önmagam elől azonban nem tudtam elfutni.

2. fejezet

Ahogy a lépcsőházba léptem, szinte elvakított az erős fényár. Ebben a lakóházban bérelték a szüleim az első emeleti lakást. Megálltam és hallgatóztam, hátha lépések zajára leszek figyelmes. A szomszédaink nem voltak különösebben kíváncsi természetűek, de mindig elvárták, hogy beszélgessek velük, ha összefutunk.

Ekkor azonban semmi kedvem nem volt a „Jó estét, Herr Kommerzienrat, hogy van a kedves felesége?”-típusú udvariassági csevegéshez. Szívesebben vonultam volna inkább le az alagsorba, mint hogy valaki meglássa, mennyire kivörösödött a szemem a könnyektől.

De csend volt mindenütt. A fényár is csak annak volt köszönhető, hogy valaki elfelejtette lekapcsolni a villanyt előttem.

Nagy levegőt vettem, majd becsuktam magam mögött a lépcsőház ajtaját.

Tanulmányaim alatt a szüleim megszokták, hogy olykor csak este jövök haza. Csütörtökönként, amikor Georggal dolgoztam, még később jelentem meg.

Eleinte kissé gyanakodtak. Nem tartották helyénvalónak, hogy egy fiatal hölgy egyedül tartózkodjon a tanárával. Így aztán további asszisztenseket találtam ki hozzá, ártalmatlan környezetet kreáltam, tele Erlenmeyer-lombikkal, kémcsővel és Bunsen-égővel az unalmas laboratóriumi asztalokon. Kezdetben valóban így is dolgoztunk.

Miután a kanapén szerettük egymást, gondosan ügyeltem arra, hogy a ruhám és a hajam ugyanolyan legyen, mint reggel, amikor elhagytam a házat.

Biztos voltam benne, hogy a szüleimnek fogalma sincs semmiről. De hogy tudnék anyám szemébe nézni, mindazok után, ami történt? Szürke szeme gyakran azt az érzést keltette bennem, mintha közvetlenül a lelkembe látna.

És apa… Heinrich Krohn ízig-vérig porosz volt: kötelességtudat, erkölcs és tisztesség, valamint rend mindenekelőtt. Már gyerekként megtanultam, hogy tele van szeretettel, feltéve, ha azt tesszük, amire kér. De ha nem azt tettem, félelmetes keménységgel tudott reagálni.

Eddig könnyű volt megfelelnem az elvárásainak. De most? Mindent megsértettem, ami csak szent volt neki. Erkölcstelen voltam, könnyelmű. A reakciója nem lehet kérdéses. Vagy elvetetem a gyereket, vagy kitagadnak.

A testemet a szokásosnál is nehezebbnek éreztem, ahogy a lépcsőn vánszorogtam felfelé. A fölső emelet felől Beethoven 9. szimfóniája hallatszott. Herr Kommerzienrat otthon volt, és úgy tűnt, valami felzaklathatta, hiszen csak felforrósodott kedélyállapotában zendített Beethovenre. Valami szörnyűséget olvashatott az újságban? Veszekedett a feleségével? Még soha nem hallottam, hogy kiabáltak volna egymással, de Beethoven gyakran visszhangzott a folyosón.

A drámai hangok csak tovább fokozták a félelmem.

A zárba illesztettem a kulcsot. Sült hús illata csapta meg az orrom. Hétfőn mindig a vasárnapról megmaradt sültet ettük felmelegítve, mustáros kenyéren tálalva. Apám imádta.

Összefutott a nyál a számban – de nem az élvezettől, hanem az undortól. Amióta a vérzésem először kimaradt, folyamatosan más és más lett az ízlelésem. Anyám gyümölcslekvárja hirtelen klórízűvé vált, a vasárnapi sült olyan volt, mintha megromlott volna. A kenyértől, ami amúgy teljesen rendben volt, rosszul lettem a penészes íze miatt.

– Megjöttem! – kiáltottam oda ugyanolyan határozottan és érdektelenül, mint mindig. A fogasra akasztottam a kabátom, és bevittem a táskám a szobámba. Tekintetem a tükörre tévedt.

A bő, sötétkék megkötős nyakú blúz és a térdig érő tweedszoknya alatt még semmi sem utalt az állapotomra, de dr. Sahler szerint ez hamarosan megváltozik.

Az arcom fáradtnak tűnt, ez az egyetemen töltött hosszú nap után nem szokatlan. A szemem alatti karikák viszont aggasztóak voltak.

Levettem a szemüvegem, és miközben a világ elmosódott, jéghideg kézzel dörzsöltem meg az arcom.

Bárcsak másként alakult volna a találkozás Georggal! Egyszerűen képtelen vagyok elmondani a szüleimnek, hogy mi történt. Anya elájulna, apa pedig felrobbanna dühében.

Az viszont nagy segítségemre lenne, ha már tudnám, hogy Georg támogat-e vagy sem. Feltettem a szemüvegem, ellenőriztem a tarkómon összefogott hajam, és kihúztam magam. Csak néhány óra volt az éjszakáig, vacsora után nyugodtan visszavonulhatok azzal az ürüggyel, hogy tanulnom kell. Csak túl akartam élni valahogy ezt a napot, holnap talán minden más lesz, gondoltam. Georg talán meggondolja magát és segít. Ha legalább szállást és egy kis pénzt kínálna nekem…

Elhagytam a szobám, bementem a nappaliba, ahol apa a rádiója előtt ült. Két éve szereztük, azóta itt töltötte az estéit, miközben újságot olvasott és zenét hallgatott.

– Jó estét, apa! – mondtam és megpusziltam. Kötelességem volt, hogy miután hazaértem, először őt köszöntsem. – Milyen volt a napod?

– Nos, egész jó – mondta, és a szemüvege mögül rám pillantott. A rövidlátásom, amelyről az emberek azt hitték, hogy az állandó könyvolvasásból származik, igazából apa családjának az öröksége.

– Hogy megy az egyetem? A félévnek már majdnem vége, voltak már vizsgáitok?

– Nem, de a szünet alatt beadandó dolgozatokat meg kellett írnunk.

– Azt te kisujjból kirázod. Végül is egy Krohn vagy. – Ölébe tette az újságot, a mutatóujjával az egyik cikkre bökött. – Vegyük például itt ezt a Budnikowskyt a hamburgi szappankereskedésével! Már a második üzletét nyitja meg. Amint végeztél az egyetemen, lássunk hozzá mi is!

– Persze, apa – mondtam, és próbáltam elnyomni a rosszullétem.

– Á, hát itt van az én kicsikém! – fuvolázta anya, amikor bejött. – Ugye nem vagy túlságosan kimerült ahhoz, hogy egy kicsit segíts nekem a konyhában?

– Igazán felvehetnél egy lányt, Lisbeth – morogta apa. – És egy szakácsnőt. Nem értem, miért akarsz mindent egyedül intézni. Hiszen megengedhetnénk magunknak.

– Mert attól tartok, hogy akkor nem ízlene neked az étel – válaszolta anya.

– Örömmel segítek – szakítottam félbe a vitát. – Csak most érkeztem, és apa éppen erről a Budnikowskyról mesélt.

– Budni… ki? Megint új szomszédaink vannak?

– Nem, szappankereskedő Hamburgból. Amire ő képes, arra mi is képesek vagyunk. Figyeld meg, két éven belül üzletet nyitunk Potsdamban!

– Nem lenne jobb inkább Berlinben, egy másik városrészben? – kérdeztem. – Például Friedrichshainban.

– Ah, hagyd el, aprópénz! Nekünk egy másik városra van szükségünk. A Krohn nevet mindenkinek ismernie kell. És Babelsbergben ott vannak ezek a filmdívák, akiknek folyton szükségük van egy kis arcvízre, meg egy kis sminkre…

– Ezt később is megbeszélhetjük – mondta anya, és belém karolt. – Először is a konyhában van szükségem a lányunkra.

Maga után húzott, a lakás központi helyisége felé.

Gyerekként órákig ücsörögtem a konyhában. Akkoriban – mielőtt apa az első boltját beindította – egy kevésbé elegáns lakásban éltünk, a harmadik emeleten. A konyha ablakából kedvező kilátás nyílt az egész hátsó udvarra. Láttam, amikor a többi gyerek kint volt, főleg Hennyt, akit már gyerekkorom óta ismertem. A tűzhely körül volt a legmelegebb télen. Alig tudtam betelni az itt terjengő illatokkal.

A terhességemmel viszont ez drasztikusan megváltozott.

– Tessék, szeleteld fel a húst! – mondta anya, és átadta nekem a kést. – Neked mindig olyan jó szemmértéked volt.

Ismét összegyűlt a nyál a számban. Egy évfolyamtársam, aki vegetáriánus volt – amiért a többiek általában kinevették –, azt állította, hogy amit megeszünk, az nem más, mint levágott állatok elhullott teteme. Ennyi erővel embert is ehetnénk. Ezenkívül a vágóhídon embereket alkalmaznak arra, hogy kiszedjék a húsból a kukacokat, hogy azokat még el lehessen adni.

Miért pont most jutott eszembe ez a beszámoló? Nemcsak rosszul voltam, már szédültem is. Pedig minden akaraterőmet összeszedtem. Anya szavai úgy hatottak, mint egy nagy zúgó folyam, ami körbeölel. A világ forogni kezdett a szemem előtt, akár egy kirándulóhajó, amit elkapott a vihar. Próbáltam megkapaszkodni az asztal szélében, majd összecsuklottam és elsötétült előttem a világ.

Amikor kinyitottam a szemem, azt hittem, reggel van, és még ágyban fekszem. Biztosan elaludtam, mert apám homályos arcát ismertem fel. Kicsit később éreztem valamit az arcomon. Fel akart ébreszteni?

Aztán rájöttem, hogy ezek nem apró rázások, inkább könnyű ütések lehettek.

– Lisbeth, magához tért – hallottam apát. – El tudtad érni dr. Meyerhoffot?

– Igen, rögtön itt lesz – szólt anyám a háttérből.

Dr. Meyerhoff? Mit keresne itt?

Furcsamód a telefon jutott eszembe, amit egy évvel korábban vásároltunk. Anya szemmel láthatóan felhívta dr. Meyerhoffot.

Oldalra nyúltam, hogy elérjem a szemüvegem, ám az nem volt a helyén.

– Itt van – mondta apám gondoskodón, majd kivette a mellényzsebéből a szemüveget, és feltette rám. – Szerencsére nem tört el.

A világ most újra kitisztult, és észrevettem, hogy nem az ágyban fekszem, hanem a földön. A mellettem lévő asztalt borító viaszosvászonból ítélve, a konyha padlóján.

– Mi történt? – kérdeztem. A nyelvem csak lassan mozgott a számban.

– Várj, beviszlek a szobába! – mondta apám, figyelmen kívül hagyva a kérdésem. Két karjába emelt, akárcsak hajdan, amikor kisgyerek voltam. A szobámban aztán óvatosan letett az ágyra. Csak akkor gondoskodott így rólam, amikor beteg voltam. – Túl sokat dolgozol – mondta, és megsimogatta a hajam. – Arra legalább figyelsz, hogy néha pihenőt tarts?

– Igen, apa – válaszoltam erőtlenül. Ugyanakkor összerándult a gyomrom, amikor rájöttem, hogy ennek a jelenlegi állapotom az oka, nem pedig a túlzott munka.

– Túl keveset eszik – szólt anyám, aki követett minket a szobába. – Hallottad, Sophia, többet kellene enned!

– Ez nem az evés miatt van, anya. – A vér lüktetett a halántékomban. Igaz, az elmúlt napokban tényleg nem ettem túl sokat, ami a rosszulléteknek volt köszönhető.

Legszívesebben elmondtam volna a szüleimnek, hogy csak szeretnék egy kicsit nyugodtan pihenni, de ennek nem lett volna semmi értelme. Dr. Meyerhoff megjelenéséig egymást váltva győzködtek, miközben úgy simogatták a hajam, mintha még mindig kislány volnék. Anya takarót hozott, hogy meg ne fázzak, pedig meleg volt.

Amikor megszólalt a csengő, apám ment ajtót nyitni. Kicsivel később az orvossal együtt tért vissza a szobámba.

Dr. Meyerhoff látta el már hosszú ideje a családunkat. Gyerekként megvizsgált, ha gyomorfájásom vagy mandulagyulladásom volt. Akkoriban gyakran lett úrrá rajtam a félelem a bozontos, fekete szakállú férfi látványától.

Időközben megőszült, és most jóságos nagyapónak tűnt.

– Jó estét, Sophia kisasszony! Hát mi történt velünk?

Vicces volt, ahogy azt mondta, „velünk”. Neki aztán biztosan semmi baja nincs, ahogy nekem sem.

– Hirtelen összeesett a konyhában – magyarázta anyám, miközben apám diszkréten visszavonult, hiszen biztos le kell majd vetkőznöm a vizsgálathoz. – Éppen megjött az egyetemről, igaz, Sophia?

Megadóan bólintottam, bár az állítás csak részben volt igaz.

– Na, nézzük csak!

Az orvos kinyitotta a táskáját, kivett egy sztetoszkópot és egy vérnyomásmérőt. Fölém hajolt, kis lámpával belevilágított a szemembe, és ellenőrizte a pulzusom.

– Ha kérhetném, kimenne, Krohn asszony? – fordult anyámhoz. – A lánya már nem kisgyerek, és kínos lehet számára az ön jelenléte.

Anya bólintott és megfordult. Kicsivel később egyedül maradtam az orvossal.

– Azt hiszem, sejti, mire szeretném most kérni – mondta, és újfent a táskájához fordult. – Az alsónemű maradhat.

Felkeltem, levettem a blúzom, és kiléptem a szoknyámból. Elővigyázatosságból megkapaszkodtam az ágy rácsában. A térdem még mindig reszketett.

Dr. Meyerhoff a fülébe dugta a sztetoszkópot és rám helyezte a vérnyomásmérő mandzsettáját.

– Kérem, húzza fel hátul az ingét!

Előrehajoltam és összerándultam, ahogy a hideg fém a bőrömhöz ért.

– Rosszul érezte magát az utóbbi napokban? – kérdezte csendesen, a hátamat hallgatva.

Remegve szívtam be a levegőt. Biztosan kitalálja, mi a helyzet. Ha még eddig nem sejtette volna…

– Kérem, feküdjön a hátára, a mellkasát is meghallgatnám!

Tettem, amit kért, és megpróbáltam elnyomni Georg fölém tornyosuló emlékét.

– Nem jött meg a vérzésem – tört ki belőlem.

Dr. Meyerhoff megtorpant:

– Ön…

Újra felegyenesedtem. Mostanra már biztos voltam benne, hogy az ájulás a megváltozott állapotomnak köszönhető. Minden bizonnyal dr. Meyerhoff is ugyanerre a következtetésre jutna, ha folytatná a kivizsgálást.

– Terhes vagyok – mondtam halkan, és lesütöttem a szemem.

– De miért nem mondta az édesanyja… – Szünetet tartott, majd értetlenül megrázta a fejét.

– A szüleim még nem tudnak róla. Ma délután voltam dr. Sahlernél, aki úgy véli, hogy a második vagy a harmadik hónapban járhatok.

Az orvos meglepetten bámult rám. Fejében zakatoltak a gondolatok.

– És az apa? – kérdezte végül. – Ki ő?

– Ezt inkább megtartanám magamnak – válaszoltam. – De tud róla.

– Mindkettőjük közös akaratából történt a dolog?

Mintha bármit is változtatna a helyzeten, ha másként lett volna…

– Igen. Nem követett el erőszakot. Ő csak… boldogtalan volt… – Valóban az volt? Csodálatos estét töltöttünk együtt, amiről azt hittem, boldoggá tesz minket. De nyilván mindennek megvan az ára.

– Ha kívánja, nem közlöm a szüleivel – mondta végül egy kis mérlegelést követően a doktor. – Még nem nagykorú, de ebben az esetben kivételt tehetünk. Az állapotát azonban hamarosan már nem titkolhatja.

Összezavarodtam. Ha be is tartja az ígéretét, meddig lehetek biztonságban? Még egy hónapig? Kettőig? Így vagy úgy, apám haragja mindenképp elér. Hogy milyen körülmények között, az egyedül Georgtól függ.

– Tudom – mondtam végül, majd ránéztem. A szemében sajnálkozást láttam, mintha súlyos betegséget diagnosztizált volna. És én is így éreztem. A gyomrom égett, a szívem veszettül kalapált. A félelmem nőttön-nőtt. Képes vagyok még egy hónapig kitartani? Képes vagyok kivárni, amíg Georg eljön hozzám? Megtenné? Nem tudnám bebizonyítani, hogy az ő gyereke. Milyen könnyű lenne azt feltételezni, hogy én mindebből csak némi előnyt akartam kicsikarni. Bocsánat, ez véletlenül került ide! A két kezemre pillantottam. Úgy szorultak ökölbe, hogy csontfehérek lettek.

– Mondja meg nekik!

– Biztos benne?

– Attól nem lesz jobb, ha várok – válaszoltam komor elhatározással.

Az orvos együttérzően tette rá a kezét a karomra és bólintott.

– Ettől kezdve vigyáznia kell magára és eleget kell ennie – figyelmeztetett gyengéden. – Nagyon szokott szenvedni a hányingertől?

– Máskor és másokat kívánok, és az orrom is elég érzékeny. De a hányinger elviselhető.

Ezzel dr. Meyerhoff mindent megtudott, amit tudni akart. Elpakolta a sztetoszkópját a táskájába.

– Jó. Írok majd fel valamit, ha rosszabb lenne.

Bólintottam, a szoknyámért nyúltam, majd felhúztam a csípőmre. Aztán felvettem a blúzomat is.

Dr. Meyerhoff elhagyta a szobát.

Lehunytam a szemem. Az idő mintha megállt volna.

Anyám bánatos üvöltése hozott vissza a valóságba.

– Kérem, nyugodjon meg! – nyugtatta dr. Meyerhoff. – Ez nem a világvége. Ez valójában egy örömteli esemény.

– Örömteli? – csattant korbácsütésként apám hangja.

A következő pillanatban berontott az ajtón. Ugyanaz a két kéz, amellyel az imént kivitt a konyhából, hogy gondosan az ágyamra fektessen, most durván megragadta a vállam és megrázott.

– Hogy gondoltad ezt? – üvöltött rám. – Hogy gondoltad? Ki ez a fickó? Mondd el azonnal!

– Krohn úr, kérem! – sietett a segítségemre az orvos, és karjánál fogva megragadta apámat. – Nem szabad így bánnia a lányával.

Apa elengedett és hátrált egy lépést. Kitértem előle az ablak felé. Az ujjai okozta nyomok fájdalmasan lüktettek.

– Ki ejtett teherbe? – förmedt rám. – Megölöm a fickót. Valaki az évfolyamodból? Tudni akarom annak a szélhámosnak a nevét.

Apa szeme olyan volt, mint amikor a sötétben hirtelen felparázslik valami. Mintha égetett volna. A háttérben még mindig anya sírását hallottam.

Nem tudtam megszólalni.

– Krohn úr! – vette át a szót dr. Meyerhoff. – Kérem, próbálja a dolgokat észszerűen nézni! Ezek természetes folyamatok.

– Természetes folyamatok? – visszhangozta apám mérgesen, és megpördült. – Jobb lesz, ha most inkább távozik. Ez csak rám és a lányomra tartozik.

Dr. Meyerhoff habozott, de végül bólintott.

– Küldök önnek néhány hányinger elleni gyógyszert, ahogy megbeszéltük – mondta felém fordulva. Aztán elhagyta a lakást.

Apa dühtől fújtatva állt a szobám ajtaja előtt, akár egy őr, aki arra ügyel, nehogy elszökjek. Jó ideig így hallgattunk.

– Ki ez a fickó? – kérdezte ismét fenyegetően. – Hozzá kell menned, hogy ez az egész szégyen ne kerüljön napvilágra.

– Én… nem… – A hangom elakadt.

– Mit nem? – Apa ismét tett néhány lépést felém. Anya közben abbahagyta a sírást. Azt kívántam, bárcsak idejönne, megvédene. Azt mondaná, találunk megoldást. De távol maradt a szobámtól.

– Én… nem mehetek hozzá feleségül – mondtam gyorsan, amikor apa közel lépett hozzám. Már csak az ablakon tudtam volna kiugrani, hogy elkerüljem őt. De nem ütött meg.

– Miért nem? Ki ez a szörnyeteg, akivel összefeküdtél?

– Ő… házas – dadogtam, és úgy éreztem, bármelyik percben megpofozhat. Apám felemelte ugyan a kezét, de az megállt a levegőben. A szemében láttam, hogy hirtelen rádöbben, ki lehetett a tettes.

– Az a professzor, akinél dolgozol. Elcsábított?

Mint akit tetten értek, úgy szorítottam össze a szám. Mentegetőzhettem volna, elmagyarázhattam volna, hogy akkor már válófélben volt. Hogy reménykedtem benne. De így olyan harcot kellett volna megvívnom a szüleimmel, hogy féltem, túl gyenge vagyok hozzá.

– Tudtam… A gazember! – suttogta tekintetét a szőnyegre szegezve. Mi történhet most?

Apám pillantása megkeményedett.

– Takarodj a házamból! Azonnal! – Hangja korbácsütésként ért, miközben ujja az ajtóra mutatott. – Nem akarok egy fedél alatt élni egy felelőtlen szajhával. Na, tessék, akkor mutasd meg, mire mész egyedül!

Éreztem, hogy valami eltörik bennem, akár az üveglap, amely megreped, és már nem bírja tovább a kívülről érkező nyomást.

Ekkor apa elhagyta a szobám, de a szavai továbbra is ott visszhangoztak a helyiségben. Felelőtlen szajha. Igen, ez vagyok én. De mégis csak a lánya.

A legrosszabb azonban az volt, hogy pontosan erre a reakcióra számítottam.

Hirtelen úgy éreztem, mintha zuhannék. Mint az ablakpárkányról leeső muskátli. Csak éppen én nem törtem darabokra, amikor földet értem. Álltam és hirtelen rájöttem, hogy most utoljára pillantok rá erre a szobára.

– Heinrich, ezt nem teheted! Ő a lányod! – hallottam anyámat a konyhából.

– Méghogy nem tehetem! – kiáltotta apám. – Úgy döntött, ágyba bújik ezzel a fickóval. Akkor most vállalja a következményeket is.

– De hát hová menjen?

– Ez most már az ő gondja. Elmehet ahhoz a fickóhoz. Nem akarom többé itt látni.

Minden szó úgy ért, mintha tőrt döfött volna belém. Persze némileg megnyugtatott, hogy anyám egy darabig még kitart mellettem, ugyanakkor tisztában voltam azzal, hogy nem lesz ereje megvédeni apámmal szemben. Engedelmeskednie kellett. Pont úgy, ahogy nekem is.

Mélyet lélegeztem. Agyam lázasan kutatott a megoldás után. Elmehetnék Georg laboratóriumába. Igaz, ő most nincs ott, de legalább van hozzá kulcsom. Valami azonban hevesen tiltakozott bennem.

Nem, nekem most valami másra van szükségem. Valaki másra.

Amíg gondolkodtam, apám tovább szitkozódott. Szavai felhőként száguldoztak a viharban.

– Ő a lányod! – kiáltotta végül anya, mire apa közölte:

– Nekem már nincs lányom.

Lépések döngették végig a folyosót, majd becsapódott egy ajtó.

Egész testemben remegtem: a félelmem, a harag és a csalódás miatt.

Újra hallottam anyát sírni, ám ő nem jelent meg a szobámban. Anya, miért nem jössz ide? Miért nem jössz és szólsz hozzám? Percekig csak vártam. Hiába. Aztán egyszer csak ő is eltűnt a hálószobában.

Könnyek futottak végig az arcomon, de túlságosan le voltam taglózva ahhoz, hogy fájdalmat érezzek. Oda kellett volna mennem hozzájuk, és könyörögni, hogy bocsássanak meg. Még akkor is, ha tudtam, ezzel semmit nem érek el. Túlságosan jól ismertem már az apámat. Aki egyszer feldühítette, annak nem bocsátott meg soha.

Gépiesen fordultam meg és nyitottam ki a ruhásszekrényt. Döntöttem.

3. fejezet

A fejem a metró ablakának támasztottam. A halántékom lüktetett. A beszélgetések elmosódtak körülöttem. A szerelvény kígyózva haladt, ez alaposan összerázta a rongybabaként elernyedt testemet. Gondolataim messze jártak, eszembe jutott, amikor megismerkedtem Hennyvel.

Nyár volt, amikor Wegsteinék abba a házba költöztek, ahol magunk is a nyolc lakás egyikét béreltük. Az apja nagyon csendes volt, az anyja viszont élettel teli nő. Úgy néztek ki, mint a házaspár az időjárást jelző játék házikóban, ahol a nő volt legtöbbször odakint. A férfit szinte egyáltalán nem lehetett látni. Azt mondták, hogy beteg, nem fizikailag, inkább lelkileg.

Henny szőke copfos vidám lány volt, aki, ha meglátott, mindig feljött hozzám.

– Játszunk? – kérdezte. Én, ahogy a legtöbbször, csendben, egyedül kuporogtam az udvar egyik sarkában. A körülöttünk lakó gyerekek többsége sosem vett be a játékba, biztos túlságosan furcsának tartottak az üveggolyóimmal, amelyekkel órákig el tudtam játszani, anélkül, hogy meguntam volna.

Ránéztem. Napfény csillant a frizurájából kiszabadult hajszálai végén. Két évvel volt idősebb nálam, és a mosolya most látni engedte a fogai között tátongó rést. És ez volt az, ami annyira megragadott benne. Hozzám hasonlóan – akit a szemüvegem miatt csak „pápaszemes kígyónak” neveztek – ő sem volt tökéletes. Bólintottam, ő leguggolt mellém, hogy elmagyarázhassam neki, milyen jelentést is hordoznak az egyes golyók. Őt nem zavarta, hogy szemüveget hordok.

Barátságunk évek múlva is megmaradt, annak ellenére, hogy Henny egyre szebbé vált, miközben nekem továbbra is az orromon maradt a szemüvegem.

Még akkor is elválaszthatatlanok voltunk, amikor az iskolában különböző osztályba kerültünk. Henny és én mindig együtt töltöttük az órák közti szüneteket. Mindaddig, amíg apám meg nem nyitotta az első boltját, és el nem kezdett jól keresni. Míg én a magán lányiskolába kerültem, addig Henny a népiskolában maradt.

De ezt sem bántuk. Attól, hogy családostul egy másik városrészbe költöztünk, még nem szakadt meg a barátságunk. Még akkor sem, amikor többutcányi távolság választott el minket. Ahányszor csak lehetett, meglátogattuk egymást.

Barátságunk persze tüske volt apám szemében. Jobban szerette volna, ha a jól szituált lányokkal barátkozom. De azok folyton csúfoltak a pattanásos bőröm és a szemüvegem miatt. Henny ellenben olyannak szeretett engem, amilyen vagyok. Végül apám megbékélt, és engedte, hogy meglátogassuk egymást.

Hetente legalább kétszer találkoztunk, és megosztottuk egymással az összes történetünket, titkunkat. Megvigasztalt, amikor kicsúfoltak, és velem együtt próbálta ki az első saját készítésű krémemet. Amikor felvettek az egyetemre, egész este ünnepeltünk. Időközben felhagyott a takarítással és táncolni kezdett. Az, hogy meztelen lesz, először sokkolt, de közben irigyeltem is a szabadságért, amiben része lehet. Szülei azóta nem vettek részt az életében, hogy betöltötte a huszonegyedik életévét. Az anyját túlságosan lefoglalta a férje, akinek az elméje egyre jobban elborult, így képtelen volt a lányával törődni. Csak időnként dörgölte az orra alá, hogy férjhez kellene mennie. De Henny egyáltalán nem gondolt erre. Szabad volt, mint a madár.

Ahogy múlt az idő, egyre kevésbé voltam képes a szüleimnek bármit is mesélni Hennyről. Apám soha nem tűrte volna el, ahogy Henny élt, azt meg különösen nem, hogy nekem bármi közöm legyen mindehhez. Mivel szükségem volt az anyagi támogatásra, és nem akartam bajt, bölcsen hallgattam arról, mit csinál valójában. Henny nem igazán értette, miért, de mielőtt átjött hozzánk, mindig megkértem, hogy ne legyen túlságosan őszinte a szüleimmel. Nem azért, mert szégyelltem, hanem mert féltem, hogy majd nem látják őt szívesen nálunk.

Összerezzentem, amikor a metró a Kurfürstenstrasse megállóba ért. Gyorsan megfogtam a poggyászom és kiszálltam a szerelvényből. Végtelenül elveszettnek éreztem magam a peronon állva. A férfi, aki „Éhes vagyok!” feliratú táblájával az egyik oszlopot támasztotta, és most kissé eszelős pillantással mustrálgatott, megijesztett, így gyorsan felmentem a lépcsőn.

Az eső egyre jobban zuhogott. Ázottan és vacogó fogakkal értem el a házhoz, ahol Henny három éve élt. Viszonylag jól karbantartott munkásszállás volt a Tiergarten határában: négy emelet magas, kis hátsó udvarral, amely egy gramofon hangszórójához hasonlóan még a suttogó szavakat is jól hallhatóvá erősítette fel.

Felnéztem a kanyargós homlokzatra. A barátnőm a fenti ablakok egyike mögött lakott.

Még mindig haboztam, hogy kérjek-e segítséget tőle. De ha nem akartam az éjszakát egy híd alatt vagy egy metróállomáson tölteni, akkor nem volt más választásom. Ismertem még anyai nagyszüleimet is, ők három évvel ezelőtt haltak meg. Apa korán elvesztette mindkét szülőjét, és az azóta szintén elhunyt nagynénje nevelte. A szüleimen kívül nem voltak rokonaim. És Hennyn kívül nem volt más barátnőm.

Becsengettem.

A következő pillanatban eszembe jutott, hogy Henny talán még a varietében van. A lehetőség, hogy hajnalig ebben az esőben kell állnom, tovább növelte a kétségbeesésem.

Azonban ekkor hirtelen kinyílt egy ablak az emeleten, és meghallottam Henny hangját:

– Ki van ott?

– Én vagyok, Sophia. – Tudtam, hogy a környéken minden szomszéd minket hallgat. Csak idő kérdése, mikor dugják ki a fejüket mások is az ablakon.

– Sophikám! – kiáltotta hitetlenkedve. – Várj, lejövök!

Egy pillanattal később fény gyúlt a lépcsőház bejárati ajtajának ablakán. Egy árnyék jelent meg, és valamivel később kinyílt az ajtó.

Henny szőke haját kendővel kötötte össze, testét pongyola takarta. Arcát vastagon felvitt, zsíros krém borította, jóllehet egyáltalán nem volt szüksége ilyesmire. Bőre mindig lágy és rózsás volt, akár egy őszibarack.

– Te jó ég! – kiáltott. – Mi történt?

Tudtam, hogy az itteni falaknak füle van, ezért mindössze annyit válaszoltam:

– Itt maradhatnék egy darabig nálad? Kérlek! Fent mindent elmagyarázok.

Csodálkozva nézett rám, majd megfogta a karom, és magával húzott.

Dohány, nedves falak és macskaalom átható szaga csapott meg odabent. Hányinger kerülgetett. A falakon lévő tapétát vízfoltok kezdték ki, helyenként darabokban hámlott. A rajta lévő minta alig volt kivehető. Sáros lábnyomok borították a kitaposott lépcsőházi szőnyeget.

A testem hirtelen olyan nehéznek tűnt, mintha ólomból lenne. És annyi lépcsőt kellett még megmásznom… Hogy bírom én ezt ki? De aztán a lábam minden fájdalom ellenére magától mozdult. Lépteim tompán visszhangoztak a mocskos gyékényszőnyegen.

Henny lakása egészen fent, a negyedik emeleten volt. Mindössze egyetlen szobából állt, egyetlen ablakkal.

Amint átléptem a küszöbön, végleg elhagyott az erőm, térdre rogytam. Az egész idő alatt visszafojtott zokogás egyszerre tört ki belőlem. Összegörnyedve hagytam, hogy a fájdalom teljesen átjárja a testem.

Szívem dübörgésén át hallottam, hogy Henny becsukja maga mögött az ajtót. Kicsivel később a hátamon éreztem a kezét. Finoman simogatta a gerincem.

– Mi történt, kedves?

Szaggatott nyögés tört elő belőlem. Henny keze mindaddig a hátamon nyugodott, amíg kicsit fel tudtam egyenesedni. Aztán a karjába vont, és úgy ringatott gyengéden.

– Minden rendben lesz – suttogta a hajamba. – Itt senki nem árthat neked.

Egy kis ideig engedtem a kétségbeesésnek, majd ismét megnyugodtam.

– Mit gondolsz, fel tudsz állni? – kérdezte végül, amikor a könnyeim kifogytak.

Duzzadt szemmel néztem rá, majd bólintottam. Talpra segített, és a szoba nagy részét elfoglaló fémágyhoz kísért. A rugók halkan felnyögtek, amikor ráültem.

– Készítsek neked egy kis teát? – kérdezte. – Bár csak kamillám van, de anyám esküszik rá, hogy mindenre jó.

Megráztam a fejem.

– Nem, nem szükséges – mondtam orrhangon. – Én…

– Akkor esetleg egy kis vizet? Vagy valami mást? Kávém is van.

– A segítségedre van szükségem – hajtottam le a fejem.

Mintha ott, hirtelen a vállamra nehezedett volna tettem egész súlya.

– A szüleim kidobtak.

– Kidobtak? – visszhangozta döbbenten. – Miért? Mit követtél el?

Felemeltem a fejem. A szüleimnek képtelen voltam elmondani, de Hennytől a legkevésbé sem tartottam.

– Terhes vagyok.

– Te szent ég! – Henny az arca elé kapta a kezét. – Attól a tanártól?

– Igen.

Értetlenül rázta a fejét.

– Milyen aljas! Nem mintha nem figyelmeztettelek volna, de…

Valóban így volt. Ám a mámor pillanatában, amikor vele voltam, nem gondoltam arra, mit is jelenthet ez az egész. Hogy milyen következményei lehetnek.

– Sajnálom – mondta Henny, és leült mellém az ágyra. – Nem akartam ennyire durva lenni.

– Igazad van! – zokogtam. – De… de, én… tényleg azt hittem, hogy elválik. És most…

– És mégsem?

– Nem. A felesége mégsem akar válni, ő pedig fél a botránytól.

– Hát van is mitől tartania.

– És nekem is – kezdtem újra zokogni.

Henny a fejemhez hajtotta az övét, miközben átkarolta a vállam.

– Szereted? – kérdezte, szinte beletemetkezve a hajamba.

– Nem tudom – válaszoltam. – Én… szerettem, hogy vonzódik hozzám. És gondoltam… Milyen jó lenne, ha lenne valaki, aki megérti, mit szeretnék. Tudod, nekem még sosem volt dolgom férfival…

Henny felsóhajtott.

– Az ördög is az ártatlanokat találja meg leghamarább – mormolta, és arcon csókolt. – Hozok neked egy pohár vizet.

Ahogy eltűnt a függöny mögött, amely a „fürdőszobáját” választotta el a szoba többi részétől, a cipőmet kezdtem bámulni. Egy kis tócsát hagyott a padlódeszkán. A kabátom szegélyét koszos vízfoltok borították, menet közben ugyanis pár autós gondatlanul belehajtott minden útjába kerülő víztócsába.

– Nyugodtan itt maradhatsz egy darabig – mondta Henny, miközben egy zománcozott bögrét nyomott a kezembe.

– Köszönöm – feleltem. – Ígérem, amint találok más megoldást, békén hagylak.

Henny bólintott, de a tekintete világossá tette a számomra, hogy ebből nem egyhamar találok kiutat, kivéve, ha a szüleim megváltoztatják a véleményüket.

4. fejezet

Bár másnap reggel meglehetősen nyúzottnak éreztem magam, az egyetem felé vettem az irányt. Néhány könyvem még otthon maradt, ezeket inkább később akartam elhozni. Azt mindenesetre tudatni akartam anyámmal, hogy hol vagyok. De először Georggal kellett beszélnem. Talán meggondolta magát, és segít nekem.

Könyveimmel a karomon a nagyterem felé igyekeztem, és az egyik középső padsorhoz mentem. A gyomrom rendetlenkedett. Ma reggel hánytam is, ám mivel tegnap reggel óta semmit nem ettem, csak az epe jött ki.

Az előadás unalmas volt, főleg, mert a professzor igen monoton hangon beszélt. Egy idő után lehunytam a szemem. Csak akkor ébredtem fel, amikor az előadás végét jelző asztali kopogást hallottam.

Odakint a folyosón sűrű tömeg gyűlt össze. Kölni szúrós szaga, borotvaszappan keserű illatával keveredve hatolt az orromba. A rosszullét kerülgetett, így az egyik ablakhoz menekültem.

– Bocsánat – mondtam két ismeretlen diáknak, és kitártam az ablakszárnyakat. Nem sokkal később nedves, hideg levegő áradt felém. Nyál gyűlt össze a számban, és imádkoztam, nehogy elhányjam magam. Hogy eltereljem a figyelmem, kinéztem a belső udvarra. Néhány diáktársam sietett át az úton, míg mások csoportba verődve beszélgettek. Vajon tisztában vannak azzal, hogy mennyivel könnyebb az életük, csak azért, mert ők férfiak?

Az émelygés fokozatosan alábbhagyott. A körülöttem lévő hangzavar is elcsitult.

Biokémiára kellett volna mennem, de hirtelen megláttam Georgot a lépcsőn. Kicsit zavartnak tűnt, az órájára nézett, majd oldalra pillantott. Gyorsan felszegte fejét és egyenesen a szemembe nézett. Megállapodásunk szerint nem lett volna szabad szóba elegyednem vele. De mit számított ez akkor?

Miután egy, nyilvánvalóan az órájára siető diák elhaladt mellettünk, odajött hozzám.

– Krohn kisasszony, beszélhetnénk egy pillanatra? Az irodámban?

A remény szikrája lobbant fel bennem. Talált megoldást. Mi másért akarna velem beszélni?

– Természetesen, professzor úr – válaszoltam, és követtem őt.

– Hogy vagy? – kérdezte szinte suttogva, miután becsukta az ajtót.

Remegve vettem a levegőt. A szívem nyugtalanul vert. Hangja egész másként csengett, mint előző nap. Georg összeszedettnek tűnt, mint aki átgondolt mindent.

– Tegnap este elájultam – lepődtem meg a saját őszinteségemen. – A háziorvosunk pedig… elmondta a szüleimnek.

Georg rövid fejbólintással nyugtázta a válaszom.

– Tehát tudják.

– Igen – válaszoltam, és éreztem rajta, hogy ez igen nagy gond. – Apám kidobott – folytattam mély lélegzetet véve, majd a szemébe néztem.

– Mondtad neki, hogy én…?

– Sejtette.

– Az isten szerelmére! – tört ki belőle. – És most?

– Azt mondta, szeretné látni, hogyan tudok ebből egyedül kimászni. Szerintem nincs miért tartanod tőle.

Megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– Találtál szállást magadnak? – kérdezte, de a szavaiból egy csipetnyi aggodalmat sem lehetett kihallani. Egyszerű, józan kérdésként hangzott.

Hitetlenkedve néztem rá. Tényleg mindig ilyen lett volna? Vagy csak én nem láttam tisztán?

Természetesen nem ez volt a megfelelő hely ahhoz, hogy kifakadjak. Miatta kerültem ekkora bajba. És csak annyit kérdez, hol szálltam meg?

– Egy barátnőmnél lakom – válaszoltam, küszködve azzal, hogy a hangom ne remegjen. – És úgy fest, nem tudok a következő szemeszterben itt maradni. Apám kijelentette, hogy már nincs lánya. Minden pontosan úgy alakult, ahogy előre sejtettem – néztem rá. – Segítened kell nekem, Georg! Valahogy. Nem tudom, mit tegyek. Anyagi támogatásra van szükségem – tartottam kis szünetet, amikor kifogytam a szuszból. – Ha fizetnél a munkámért, amit a laboratóriumban végzek neked…

– Az nem megy – rázta meg a fejét Georg. – Ez… – akadt el a hangja. Mit akar ezzel mondani? Hogy túl veszélyes számomra a továbbiakban vegyszerekkel dolgozni?

– Mi? – kérdeztem mérgesen.

– Ha meglátnak… a te állapotodban…

– Mi köze ennek a munkámhoz? – Mintha kirántották volna a talajt a lábam alól. – A feleséged nem jön be a laborba. És a többiek… nem tudják, kitől vagyok terhes.

Úgy éreztem, mintha egy szakadék fölött lebegnék, és lassan elengedném az engem tartó kezet.

– Jó, akkor szerinted mit tehetnék? – kérdeztem, miközben éreztem, ahogy a kétségbeeséstől összeszorul a mellkasom. – Nem hagyhatsz cserben!

Georg felhorkant, majd a zakója zsebébe nyúlt.

– Én… a laborban maradhatsz, de csak egy feltétellel. – Egy névjegykártyát nyújtott át nekem. – Hagyod, hogy ez az orvos segítsen neked.

Döbbenten néztem a nevet és a címet. Friedrichshain. Nem mondta, miért kellene oda mennem, de enélkül is tudtam.

Nem mintha akartam volna ezt a gyereket. Eddig soha nem gondoltam az anyaságra. Mindig a tanulmányaimra koncentráltam, és arra, hogy egyszer gyógyszerész leszek.

De amikor arra gondoltam, hogy egy orvos kivágja belőlem a gyerekem, az szorongással, sőt rettegéssel töltött el.

És most még jobban féltem attól az embertől, aki néhány napja gyengéden tartott a karjában.

– Tehát az angyalcsinálónál tett látogatás a támogatásod feltétele? – kérdeztem.

– Kérlek, ne ilyen hangosan! – szakított félbe az ajtóra pillantva. Mintha mindenki ott hallgatózna.

Eltartott egy ideig, mire képes voltam újra megszólalni.

– Szóval ez csak rólad szól, igaz? Hogy ért egy kis kellemetlenség?

Felemelte a kezét, megpróbált csitítani, de az arckifejezése egy tetten ért kölyöké volt.

– Nem, persze hogy rólad is szól. De mégis, mihez kezdesz majd egy gyerekkel? Így senki nem alkalmaz téged.

Igaza volt. Ezért kértem tőle segítséget.

– Amint megszabadultál a gyerektől, felveszlek asszisztensemnek. Fizetéssel.

– És ez a fizetés elég lesz a tanulmányaim finanszírozásához? – A kezemben lévő névjegykártyát legszívesebben a lába elé hajítottam volna.

– Fedezné a megélhetésed – felelte. – És legalább kezdhetnél valamit azzal, amit eddig tanultál.

Ezzel meg is válaszolta a kérdést. A fizetésem nem lenne elég a továbbtanulásomhoz. Talán fenntarthatnék belőle egy kis lakást, megengedhetnék magamnak két-három étkezést naponta, ha spórolnék, hébe-hóba egy-egy új ruhát. Ezért áldozzam fel a gyerekem?

És a legrosszabb, hogy ez Georg két problémáját is megoldaná egy csapásra: a gyerek eltűnne, én pedig tőle függenék. Így biztos lehet abban, hogy semmit nem árulok el senkinek. Rövid pórázon tarthatna. Megvásárolná, sőt inkább kizsarolná a hallgatásom. Kénye-kedve szerint.

– Hidd el, ez lenne a legjobb! – próbált győzködni. Szavai azonban úgy sercegtek, akár a meggyújtott gyufaszálak. – Mindkettőnknek. Ha már nem lesz gyerek, minden visszatér a normál kerékvágásba.

– Nekem nem – válaszoltam.

– Nos, sajnálatos, hogy a szüleid megtudták. Könnyebb lett volna, ha egyenesen az orvoshoz fordulsz.

– Könnyebb lett volna? – kérdeztem élettelenül. – Tényleg így gondolod?

– Nem értelek.

– Semmi sem lenne könnyebb – vágtam rá. – Akárhogy is, én mindent elvesztettem. Gondolod, hogy a szüleimnek nem tűnt volna fel? Akkor lett volna könnyebb, ha soha nem szólsz hozzám. Ha nem mondod, hogy a házasságod szörnyű és a feleséged válni akar – ömlött belőlem a szó. Nem érdekelt, hogy meghallja-e valaki, különben is, ez az utolsó napom itt. – Könnyebb lett volna, ha nem fekszem le veled, te átkozott gazember!

– Sophia! – kiáltott fel dühös ábrázattal. Nem tudnám megmondani, hogy az lepte meg, amilyen hangon szóltam hozzá, vagy a hangerő ijesztette meg.

– Nem kockáztatom az egészségemet, nem megyek angyalcsinálóhoz – folytattam. A vér hevesen lüktetett a fülemben. Mindaz a harag, amit képtelen voltam apámra zúdítani, most egyszerre tört elő belőlem. – Nem fogom megölni ezt a gyereket. Nem fogsz aprópénzzel kifizetni. Egyébként meg elmehetsz a pokolba, Georg! A pokolba!

Ezzel megpördültem. A keze csak egy pillanattal később nyúlt utánam. Ujjai durván szorították a karom.

– Ne csináld! – szólt dühösen. – Te is tudod, hogy nincs más lehetőség. Nem tehetek semmit érted, ha te nem…

– Nem akarsz te semmit sem tenni értem – szakítottam félbe. – Szerintem abban reménykedsz, hogy belehalok az abortuszba.

– Ez hülyeség!

Kitéptem magam a szorításából. Legszívesebben végigkarmoltam volna az arcát, de nem volt elég erőm hozzá. Egyetlen dologra vágytam csak, hogy elmeneküljek onnan.

– Viszontlátásra, professzor úr! – mondtam minden önuralmamat latba vetve. Aztán elhagytam az irodát.

Kint ellenálltam a késztetésnek, hogy a névjegykártyát az irodája előtt a földre hajítsam. Miközben könnyek szöktek a szemembe, a kabátom zsebébe dugtam.

Hogy is hagyhattam, hogy így elcsábítson! Miért nem a céljaimra koncentráltam! Miért kellett néhány percnyi figyelmesség, miért engedtem a vágynak? A vágynak, hogy végre férjet találjak magamnak, aki megért, akivel együtt dolgozhatok.

Elrohantam, nem érdekelt, hogy valaki meglát. Nem akartam kivárni a félév végét. Nem akartam kockáztatni, hogy újra és újra összefussak Georggal.

Amikor egy órával később visszatértem a lakásba, Henny a szinte teljesen használhatatlan tükre előtt ült. A ragyogó nappali fényben jobban látszottak a szállás hiányosságai. A mennyezet repedése szinte sokkolt, a sárga mintás tapétát foltok tarkították. Vakolat mállott le az ablak belső feléről. A jobb napokat látott függönyök azonban viszonylag tisztességesnek látszottak. A bútorok diszharmóniában voltak egymással. A sarkokban dobozok és kartonok hevertek, szekrény az nem volt. Az ágyat kifakult takaró borította.

Bár a barátnőm egyedül biztosította saját megélhetését, keresete ennél jobb lakásra nem futotta. Az én eltartásomra pláne nem.

Lelkiismeret-furdalás gyötört. Miután újra megnyugodtam, azon törtem a fejem, mitévő legyek.

Beállhatnék az Alexander téri nők közé, akik táblákkal a kezükben kerestek munkát. Megpróbálhatnék valamelyik hivatalba bejelentkezni.

Bár tudtam, nem sok esélyem van. Nem véletlen, hogy mindig ugyanazokkal az arcokkal találkozom az álláskeresők között.

De egyszerűen nem jutott semmi más az eszembe.

– Nos, hogy ment? – kérdezte Henny anélkül, hogy hátranézett volna, miközben halvány rózsaszínű púdert vitt fel az arcára. Az orrom még mindig annyira érzékeny volt, hogy a faggyú szagát azonnal megéreztem.

– Nem jól – mondtam, és letettem a táskám a földre. Boldog voltam, hogy levehetem a kabátom, az előző napi eső miatt ugyanis kissé még nedves volt, és ázottkutya-szagot árasztott.

– Beszéltél vele?

Mielőtt elindultam, tudattam Hennyvel, mit tervezek.

– Igen.

– És? Segít neked?

Elővettem a névjegykártyát a zsebemből, ami időközben szintén átnedvesedett, és átnyújtottam neki. Henny megmerevedett.

– Megadta egy orvos címét? Nem bízik a te orvosodban?

– Ez egy angyalcsináló – válaszoltam. – Azt mondta, ha elvetetem a gyereket, továbbra is dolgozhatok nála asszisztensként. De én nem akarom.

Henny hitetlenkedve rázta a fejét.

– Ezért fel kéne hogy jelentsd.

– Nem, az nem menne – válaszoltam. – Letagadná, hogy ő az apa. Tudod, hogy van ez – fújtattam –, és azt sem engedhetném meg magamnak, hogy ügyvédet fogadjak.

– És a szüleid?

– Ők sem fizetnék az ügyvédet. Apám egyértelművé tette, mit gondol az ügyről.

Henny leeresztette a vállát. Szomorúan pillantott felém.

Odahúztam egy széket, lehuppantam rá.

– Ó, Henny, hogy lehettem ennyire ostoba?

Henny a fejét rázta.

– Ez nem ostobaság. Mi, nők mindig azt hisszük, hogy képesek vagyunk saját kezünkbe venni a világot. Aztán jön egy ilyen fickó, ránk veti a csábos pillantását, mi meg teljesen vakok leszünk. A végén persze mindig kinyílik a szemünk. Csakhogy túl későn.

Ebben sajnos igaza volt. Még akkor is, ha Georg szép szemének ehhez semmi köze nem volt. Akartam a vágyat. Gyönyörű akartam lenni, legalábbis neki.

– Pihenj le kicsit! – simogatta meg Henny a hajam. – Pár perc és indulnom kell a színházba, akkor kicsit megnyugodhatsz.

Nem tudtam, vajon örüljek-e a nyugalomnak, hiszen máson sem járnak majd a gondolataim, mint hogy mennyire melléfogtam.

– Henny, nem tudom, mit tegyek – mondtam, és megfogtam a kezét. – Töröm a fejem, de nem jut eszembe semmi. Eddig mindig annyira világos volt, merre kell mennem. Most viszont nem tudom, mit csináljak. Nem tudom.

Henny megcsókolta a halántékom.

– Új utat kell találnunk. De most pihenj! És ne feledd! Erősnek kell lenned. A nagymamám szokta mondani, hogy az esőt mindig napsütés váltja fel. Lehet, hogy most esőben állsz, de biztos vagyok benne, hogy újra kisüt majd a nap.

Karomba zártam, átöleltük egymást, és így maradtunk egy ideig.

– Köszönöm, hogy itt vagy nekem – suttogtam a hajába.

– Megcsináljuk, igaz? – nézett rám. – Körbekérdezek. Talán tehetek érted valamit. Addig is itt maradsz velem.

5. fejezet

Délután gyomorgörccsel indultam a szüleim lakása felé. Szerencsére a kulcsomat magammal hoztam.

A bejárati ajtónál azonban elbizonytalanodtam és felnéztem. Az ablakpárkányok alatti stukkódíszek megsárgultak, akárcsak a fehér ablakkeretek. A házat hajdan sötétbarnára festették, de mostanra halvány rózsafaárnyalatot kapott. Az ablaküvegen visszatükröződtek a nap előtt elsiető felhők.

Vajon otthon vannak a szüleim? Apa biztosan nincs, ebben az időben a boltjában kell lennie. De anya… Miután tegnap még csak el sem búcsúztam tőle, nem tudtam, hogyan is nézhetnék a szemébe.

Kutyaugatás hallatszott. Összerándultam és oldalra fordultam. Ezt a csaholást jól ismertem.

– Ah, Krohn kisasszony, máris visszaért az egyetemről? – kérdezte Passgang asszony, akinek a férje három utcával arrébb egy hentesüzletet vezetett, és abból gazdagodott meg. A felesége ilyenkor mindig kivitte a kis spánielt.

– Igen – tódítottam. – Közeleg a félév vége, ezért most elsősorban tanulnunk kell. – Passgang asszonynak fogalma sem volt arról, milyen is egy egyetemen. De maga a tény, hogy tanultam, felcsigázta az érdeklődését.

– Ó, ez csodálatos! Mit meg nem tehetnek manapság a nők! Az én időmben még úgy vélekedtek, hogy a házasság az első. És most… – Hosszú sóhajtás hagyta el a száját. Én meg közben azon törtem a fejem, hogy ha húsz évvel fiatalabb lenne, vajon most is úgy döntene, hogy feleségül megy Passgang úrhoz.

Betettem a kulcsot a zárba, kinyitottam az ajtót, hogy beengedjem Passgang asszonyt. Hálás voltam, hogy belebotlottam, különben talán estig ott állhattam volna.

– Üdvözlet az édesanyjának! – fuvolázott a hentes felesége, és eltűnt a földszinti lakásban. Egy darabig csak álltam a lépcsőnél, mintha megbénultam volna. Ha az itt élők megtudnák, mi folyik a családomban… Bár előbb-utóbb észreveszik, hogy nem járok haza. A szüleim vajon milyen történetet mesélnek majd nekik? Hogy egy hosszú utazásra mentem?

Miután a pulzusom kissé lecsillapodott, megmásztam az emeletet. Minden csendes volt, még a lakásunk ajtaja előtt is. Anya mindig tett-vett valamit, vagy a konyhában, vagy a nagyszobában. Ha csak csendben a kézimunkája fölé hajolt, és szinte nem is láttuk, akkor is tudtuk, jelen van.

De most nem éreztem semmit. Nem volt itt. Megkönnyebbülve, ám kissé csalódottan léptem be a lakásba. A kávé, a zöld szappan és a könnyű zellerlevél ismerős illata áradt felém. A történtek ellenére jó érzés volt újra otthon lenni, és ez egyre jobban megerősítette bennem, mekkora hibát követtem el.

A szobám úgy nézett ki, mintha előző nap mi sem történt volna. Anya szokása szerint leterítette az ágyat és bezárta a szekrény ajtaját. Úgy tűnt, mintha a visszaérkezésemre vártak volna.

Ellenálltam a vágynak, hogy a takaróra feküdjek, és kibámuljak az ablakon, ahonnan gyakran figyeltem a házak fölött elvonuló felhőket. Sietnem kellett, így azonnal kinyitottam a szekrényt.

Pár dolgot már előző nap magammal vittem, most a többit kellett bepakolnom. A legtöbb ruha hamarosan túlságosan szűk lesz rám, akárcsak a szoknyák. A laza blúzokat még egy ideig hordhatnám. Az egyik szoknya gumis derekú. Ha kicsit átalakítom, az is jó lesz. Tágíthatom, amíg a derékméretem engedi.

Könnyeimmel küszködve rámoltam be néhány holmit. A tizennyolcadik születésnapomra kapott ruhát is magammal vittem. Talán eljön még az idő, amikor újra viselhetem. Vagy szükség esetén zálogba adhatom.

Sajnos az ékszerek soha nem izgattak különösebben. Egy kis aranylánc vésett szív alakú medállal és a hozzá illő fülbevalóval – ennyi ékszerem volt, ráadásul nap mint nap viseltem őket. Anya adta a bérmálkozásomra ezt a kis készletet. Soha nem válnék meg tőle, még akkor sem, ha az aranyért jóval többet kapnék, mint bármelyik kopott ruháért.

Végül a kis bőröndömhöz fordultam, amely első pillantásra olyan volt, mint egy varródoboz. De nem tűk voltak benne, hanem lombikok, csészék, pipetták, ezenkívül egy hőmérő, mozsár és mozsártörő is helyet kapott. Ez volt az első készletem, amellyel a saját krémjeimet elkészítettem. Apám sok évvel ezelőtt ajándékozta nekem karácsonyra.

Kinyitottam a dobozt, és óvatosan végigsimítottam a törékeny üvegedényeken, amelyek bármilyen ékszernél vagy selyemkendőnél többet jelentettek nekem.

Nem vettem észre a bejárati ajtó felől közeledő lépteket. Amikor a zár felpattant, összerándultam. Hirtelen becsuktam a dobozt és felugrottam. A szívem szinte zakatolt, amikor az ajtóra néztem.

A lépések zaja egy pillanatra megszűnt a folyosón, majd ismét észlelni kezdtem, amint egyre hangosabbá váltak. Reflexszerűen el akartam menekülni, de merre induljak? Az egyetlen kiút az ablak volt.

Anya megdermedt a nyitott szobaajtó előtt.

– Sophia! – nézett rám meglepetten.

– Anya!

Csend következett. Olyan jó lett volna mondani pár szót, de úgy tűnt, mintha valami mindkettőnknek elszorítaná a torkát.

Végül én kezdtem.

– Én… csak szerettem volna néhány dolgot magammal vinni.

Anya bólintott és összeszorította az ajkát. Mondj valamit! – könyörögtem némán. Kiabálj rám, tégy szemrehányást, de ne hallgass!

– Dr. Meyerhoff… – A hangomat túlharsogta a szívverésem. – A gyógyszereimet…

Úgy tűnt, anyát kizökkentette ez a kis közjáték.

– Igen… megjöttek. Én… betettem őket a konyhaszekrénybe.

– Nem bánod, ha magammal viszem? – Úgy éreztem, mintha egy idegennel állnék szemben.

Anya a fejét rázta. Úgy látszik, zavarba jött. Ezer kérdés égetett belülről, tudni akartam, hogy zajlott az este, miután elmentem. Hallgatott-e apám, mint akkor, amikor nagyon dühös? Vagy inkább szabadjára eresztette a haragját?

Mondjuk, az nem az ő stílusa. Túlságosan is aggódott amiatt, hogy mit gondolnak rólunk az emberek. A kiabálás csak azt jelezné, hogy valami nincs rendben nálunk. És még ha így is lenne, apa nem szeretné, hogy a botrány nyilvánosságra kerüljön.

– Henny Wegsteinnél szálltam meg – mondtam, bár lehet, hogy nem is akarta tudni. – Ugye, emlékszel még rá?

Anya hirtelen megragadta és megszorította a kezem.

– Tényleg nincs rá mód, hogy feleségül vegyen téged? – kérdezte. A tekintetéből megállapítottam, hogy apával beszélgettek erről. Tényleg megbocsátana nekem, ha feleségül mennék Georghoz?

– Beszéltem vele – húztam el tőle a kezem. – A felesége már nem akar válni. De a lelkemre kötötte, hogy vetessem el a gyereket.

Anyám arca égni kezdett. Tulajdonképpen még soha nem beszéltünk ilyen dolgokról.

– Az bűn lenne! – tört ki belőle hirtelen.

– Miért, mi történne, ha megtenném? – kérdeztem. Az elhatározásom megszületett, csak valahogy fel akartam ingerelni. Valami igazi reakciót akartam kiprovokálni belőle. Bármi jobb lett volna, mint az állandó hallgatása. – Talán minden ugyanolyan lenne, mint régen? Úgy tennénk, mintha mi sem történt volna?

Lisbeth Krohn rám emelte tekintetét.

– Ezt nem teheted. Ez a te gyereked. Törvénybe ütközik. Ez gyilkosság lenne.

– Nos, akkor itt igazán nincs mit tenni – mondtam. – Nem akartok gyerekkel, és nem akartok gyerek nélkül… – sóhajtottam. – Nem hagyom ezt a gyereket az angyalcsinálóra. De nem tudom meg nem történtté tenni ezt az egészet, anya. Ezért nem vagyok többé a lányotok?

– Soha nem kellett volna elkövetned ezt a bűnt – felelte zaklatottan. – Minden pénzt, amit a neveltetésedre fordítottunk…

– Ez azt jelenti, hogy kitöröltök az életetekből? Csak így? – szorult össze a gyomrom. Amikor ma délelőtt ott hagytam Georgot, fájdalmat és haragot éreztem. Henny távollétében nedvesre sírtam a párnát, anélkül, hogy tudtam volna, melyik okoz nagyobb fájdalmat: a csalódás a kívánt férfiban, vagy a jövő bizonytalansága. A legnehezebb a szüleim iránt érzett csalódás és az elutasításuk volt.

Anya ismét a cipője hegyét bámulta.

– Jó, hogy Henny befogadott. Én semmit sem tehetek. Tudod, milyen az apád.

– Nincs tehát semmi, amitől megenyhülne? – kérdeztem. – Semmi, amivel próbálkozhatnék? – sóhajtottam nagyot.

Összeszorította a száját, megrázta a fejét.

– És mi a helyzet veled, anya? – kérdeztem, miközben könnyek gyűltek a szemembe. – Ez a gyerek a te unokád. Nem akarod megismerni?

– Ez a gyerek nem létezik számomra – válaszolta határozott hangon, ami egyáltalán nem vallott rá, majd hátrált egy lépést. Mintha csak apám bukkant volna fel mögöttem, hogy emlékeztesse a feleségét a kötelességére. – Vidd a holmidat és a gyógyszered! Ha beteg lennél, jelentkezz, különben tanácsos távol tartanod magad az otthonunktól. Nem tudom, hogy reagál apád, ha meglát, vagy megtudja, hogy itt voltál. – Ezzel megfordult és bement a konyhába.

Egy pillanatig még bámultam az üres ajtóra, majd hangtalanul felzokogtam.

Végtelenül fáradtnak éreztem magam, amikor megérkeztem Henny házához. A táskám pántja fájdalmasan a vállamba vágott, laboratóriumi készletem is szörnyen nehéznek tűnt most. Felvonszoltam magam a lépcsőn, találkoztam egy macskával, ami biztos az egyik alsó lakáshoz tartozott. Amikor meglátott, fülelt és rám sziszegett.