John Piper

Szenvedélyem, Isten

Egy keresztény hedonista gondolatai
– részlet –

Originally published in English under the title:
Desiring God, Revised Edition by John Piper
Copyright © 1986, 1996, 2003, 2011 by Desiring God Foundation
Published by Multnomah Books, an imprint of The Crown Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Fordította: Kriszt Éva
Szerkesztette: Incze Éva

© Koinónia, 2018, 2023
Hungarian translation © Kriszt Éva, 2018

Az elektronikus verzió megjelenését a Librológus Kulturális Egyesület támogatta

Elektronikus kiadás, 2023
ISBN 978 973 165 284 9

A Koinónia Könyvkiadó tagja
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének,
a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének
és a Romániai Magyar Könyves Céhnek

Huszonöt évvel ezelőtt apámnak,
William Solomon Hottle Pipernek
ajánlottam ezt a könyvet.
Az iránta azóta is érzett édes hálához az öröm társul, hogy tudom: ő ma már bűn nélküli boldogságot élvez Krisztus jelenlétében.

Tartalom

Előszó

Bevezető: Hogyan lett belőlem keresztény hedonista?

Első fejezet: Isten boldogsága

Második fejezet: Megtérés

Harmadik fejezet: Imádat

Negyedik fejezet: Szeretet

Ötödik fejezet: Szentírás

Hatodik fejezet: Imádság

Hetedik fejezet: Pénz

Nyolcadik fejezet: Házasság

Kilencedik fejezet: Misszió

Tizedik fejezet: Szenvedés

Zárszó: Miért írtam ezt a könyvet?

Függelék: Miért nevezem keresztény hedonizmusnak?

Jegyzetek

Útmutató csoportos feldolgozáshoz

Előszó

Van egy foka a boldog csodálkozásnak, amelytől elkomolyodunk.

C. S. Lewis

A végső ütközet

Ez egy komoly könyv arról, hogyan legyünk boldogok Istenben. A boldogságról szól, mert Teremtőnk ezt parancsolja: „Gyönyörködj az Úrban!” (Zsoltárok 37,4).1 Ugyanakkor komoly, hiszen – Jeremy Taylor szavaival élve – „Isten rettenetes dolgokkal fenyegetőzik arra az esetre, ha nem vagyunk hajlandók boldogok lenni”.

Könyvem hősei: Jézus, aki „mivel arra az örömre gondolt, ami rá várt, nem törődött a szégyennel, amit a kereszten való kivégzés jelentett”; Pál apostol, aki „szomorkodó, de mindig örvendező” volt; Jonathan Edwards, aki nem tudott betelni Isten drága uralmával; C. S. Lewis, aki tudta, hogy az Úr „nem túl erősnek, hanem inkább túl gyengének találja vágyainkat”; valamint a misszionáriusok, akik mindent hátrahagytak Jézusért, a végén mégis azt mondták: „Nem is hoztam áldozatot”.

Huszonöt év telt el a Szenvedélyem, Isten első, 1986-os amerikai kiadása óta. Valamely igazság jelentőségét részben azon lehet lemérni, hogy az idő múlásával, egészen más körülmények között is van-e átformáló ereje. Mi a helyzet ennek a könyvnek az üzenetével? Mai kontextusa drasztikusan eltér az első kiadásétól.

A dolgok mind a személyes életemben, mind a kultúrában megváltoztak. Az első kiadás óta testem és elmém negyvenévesből hatvanöt éves lett. A házasságom tizenhét éves frigyből negyvenkét évessé lépett elő. A Bethlehem Baptista Gyülekezetben betöltött lelkipásztori tisztem pedig hat évnyiről harmincegy évnyire változott. A fiaim egyedülálló tizenévesekből nős férfiakká értek, és tizenkétszeres nagyapává tettek. 1986-ban még nem volt lányom, most pedig ott van Talitha Ruth, akinek tizenöt évesen az a jelmondata: „Egy lány olyannyira feledkezzen bele Istenbe, hogy a fiúnak Istent kelljen keresnie, hogy a lányra rátaláljon”.

A világ kulturálisan is más lett. Hogy csak néhány eseményt említsek: azóta történt a Tienanmen téri vérengzés, a berlini fal összeomlása, a Szovjetunió felbomlása, a ruandai népirtás, a Columbine iskolai lövöldözés, a globális AIDS-járvány, az Y2K-probléma, 9/11, a dzsihadista terrorizmus elterjedése, a szűnni nem akaró közel-keleti háborúk, a cunamik, a történelmi jelentőségű Obama-elnökség. Vagy vegyük azt, hogy milyen átalakuláson ment keresztül a populáris kultúra az 1986 előtt még nem igazán elterjedt fejlesztéseknek köszönhetően (laptopok, okostelefonok, betéti kártyák, DVD-k, iPodok, önkiszolgáló benzinkutak, digitális kamerák, PowerPoint, Purell, Viagra, síkképernyős televízió, általános internethasználat, blogírás, webes kereskedelem, YouTube, Twitter, Facebook és a számítógéphez kapcsolódó újítások szüntelen rohama).

Szóval megváltoztak a dolgok. Ilyen világban élek, mélységes hálával és komoly aggodalmakkal. Ám minden személyes éleslátásom és kulturális éberségem ellenére egyértelműnek tűnik előttem, hogy az élet igazán fontos, mély és tartós dolgai nem változtak. Éppen ezért változatlan maradt az én elkötelezettségem is ennek a könyvnek az üzenete mellett. Az itt kifejtett igazság az életem. Istent az dicsőíti leginkább, ha minél nagyobb megelégedést találunk Benne – ez a kijelentés továbbra is látványos és értékes igazság elmém és szívem számára. Ez tart meg életem hetedik évtizedében, és nem kétlem, hogy Jézus által ez segít majd el Hazámig.

Időközben hozzátettem egy fejezetet a könyvhöz, címe: „Szenvedés: a keresztény hedonizmus áldozata”. Ennek részben igei, részben globális, részben pedig önéletrajzi okai voltak. Igeileg egyértelmű, hogy Isten szenvedést szánt valamennyi gyermekének. „Sok nyomorúságon át kell bemennünk az Isten országába” (Cselekedetek 14,22). „De mindazokat, akik kegyesen akarnak élni Krisztus Jézusban, szintén üldözni fogják.” (2Timóteus 3,12)

Globális értelemben egyre nyilvánvalóbb, hogy ha bátran kiállunk a megfeszített Krisztus egyedülállósága, hát még a nagy missziói parancs ellenséges népek között történő teljesítése mellett, az a gyülekezetnek szenvedést és mártírokat jelent. A 9/11 utáni világot terrorizmus és háború sújtja. Ha a könyv üzenete hiteles akar maradni, számot kell adnia magáról ebben a félelemmel és szenvedéssel teli világban. Egyre közelebb kerülök annak megtapasztalásához, amit az apostol a „szomorkodó, de mindig örvendező” szavakkal írt le (2Korinthus 6,10).

A magánéletemben a Szenvedélyem, Isten első kiadása óta eltelt évek voltak a legnehezebbek. A huszonötödik házassági évfordulónkon az egyik idősebb hölgy a gyülekezetünkből elmésen megjegyezte: „Az első huszonöt év a legnehezebb”. Mi nem így találtuk. Már lassan közeledünk a második huszonöt év végéhez, és ez kétségkívül nehezebb volt az elsőnél.

A test öregszik, és sok minden elromlik. Azt vettük észre, hogy a házasságnak mély vizeken kell keresztülevickélnie, miközben a férj és a feleség átlépi az életközép küszöbét. Nekünk sikerült, de nem fogjuk kisebbíteni azoknak az éveknek a nyugtalanságát. Nem szégyelltünk segítséget kérni. Isten jó volt hozzánk – sokkal kedvesebb, mint érdemeltük volna. Ahogy házasságunk negyedik évtizedének végéhez értünk, úgy gondoltam, talán már elég messzire jutottam ahhoz, hogy írjak egy érett könyvet a házasságról. Az lett a címe, hogy This Momentary Marriage: A Parable of Permanence (Pillanatnyi házasságunk: a maradandóság példázata).2 A cím kettőssége magában rejti a lényegét annak, amit megtanultunk. Most, hogy életünk hetedik és házasságunk ötödik évtizedét tapossuk, gyökereink mélyre hatolnak, szövetségünk erős, és szerelmünk édes. Az élet nehéz, és Isten jó.

Életem másik „házasságában” (a Bethlehem Baptista Gyülekezettel) édesség és szomorúság keveredett. Ahogy most leperegnek előttem az évek, az édesség annyira túlsúlyban van a szomorúsághoz képest, hogy nem kívánok a fájdalomnál időzni. Minden Isten jó tervének a része volt – mind ránk, mind az emberekre nézve. Pál apostol az igehirdetés mély igazságát fogalmazta meg, amikor azt mondta: „Ha szorongattatunk, ez a ti vigasztalásotokért és üdvösségetekért van” (2Korinthus 1,6). Van azonban egyfajta öröm, amely nélkül a lelkipásztorok nem lehetnek a gyülekezet hasznára (Zsidók 13,17). Isten irgalmas módon harmincegy éven át megadta ezt, méghozzá ennek a könyvnek az igazságán keresztül.

Az első megjelenés óta eltelt huszonöt év alatt még inkább próbára tettem és alkalmaztam a könyv meglátásait az élet és a szolgálat még több területén, valamint Istennel kapcsolatban is. Minél inkább így teszek, annál inkább meggyőződésemmé válik, hogy bármekkora súlyt elbír.3 Minél többet töprengek, szolgálok és élek, annál inkább kitűnik, mennyire mindenre kiterjedő ennek a könyvnek a szemlélete mind Isten, mind az élet vonatkozásában.

Minél idősebb vagyok, annál szilárdabb a meggyőződésem, hogy a Nehémiás 8,10 létfontosságú ahhoz, hogy jól éljünk és jól haljunk meg: „Az Úr előtt való örvendezés a ti menedéketek”. Ahogy múlnak az évek és gyengül a testünk, meg kell tanulnunk Richard Baxter puritán lelkésztől (aki 1691-ben halt meg), hogy megkettőzött erővel igyekezzünk a lelki örömből, nem pedig a természetes forrásokból erőt meríteni. Ő így imádkozott: „Az élő Isten, a szentek örökrésze és nyugodalma, tegye oly lelkivé a mi testi elménket és oly mennyeivé a mi földi szívünket, hogy az Iránta való szeretet és a Benne való gyönyörködés legyen életünk műve!”4 Ha az Istenben való gyönyörködés az életünk fő műve (ezt nevezem én keresztény hedonizmusnak), egészen a legvégsőkig lesz belső erőnk a szeretetszolgálathoz.

J. I. Packer így ír erről Baxter életére nézve: „A menny reménysége adott neki örömöt, az öröm pedig erőt, és így, akárcsak Kálvin előtte és George Whitefield utána (két igazolható példa), sőt, akárcsak maga Pál apostol… döbbenetes képességet nyert a folytonos fáradozásra, és jóval többet végzett el, mint amennyi egy életbe beleférhet.”5

Ha törekszünk az Istenben való örvendezésre, az nem csupán a kitartáshoz ad erőt; ez a kulcs ahhoz is, hogy a menny felé tartva megtörjük a bűn erejét. Matthew Henry, egy másik puritán lelkipásztor ezt így fejezte ki: „Az Úr öröme felfegyverez bennünket lelki ellenségeink támadásaival szemben, és megutáltatja velünk a kísértő által csalinak használt gyönyörök ízét”.6

Ez az élet nagy hivatása – megutálni „a kísértő által csalinak használt gyönyörök ízét”. Nem ismerek más módot arra, hogy hosszú távon diadalmaskodjunk a bűn fölött, mint hogy hit által meghaljunk Krisztussal együtt a régi kívánságainknak, vagyis megutáljuk az ízüket, mert sokkal nagyobb megelégedést találtunk Istenben. Ez a könyv részben azért „működik” még huszonöt év elteltével is, mert ez az igazság egyszerűen nem változik. Isten dicsőséges módon maradéktalanul megelégít. Az emberi szív változatlanul termeli a kívánságokat. A bűn mindig is erősen és végzetesen csábító. A küzdelem tovább dúl: hol fogunk inni? Hol lakmározunk? Ezért marad a Szenvedélyem, Isten üzenete továbbra is vonzó és sürgető. Lakmározz Istenből!

Fáradhatatlanul hirdetem és ízlelgetem az igazságot, hogy Isten megdicsőülés iránti szenvedélyes vágya és a mi megelégedés iránti szenvedélyes vágyunk egy élmény az imádat Krisztust felmagasztaló tettében – legyen az éneklés a gyülekezetben vagy szenvedés az utcán. Baxter ezt így öntötte szavakba:

„Az, hogy Isten megdicsőíti magát és megmenti az övéit, nem két külön végzés nála, hanem egy: az ő megmentésükben dicsőíti meg irgalmát, bár mondhatjuk, hogy egyik a másiknak célja: úgyhogy úgy vélem, nálunk ténylegesen együtt kell jelen lenniük.”7

Mi kapjuk az irgalmat, Ő kapja a dicsőséget. Mi elnyerjük a boldogságot Őbenne; Ő tiszteletet nyer tőlünk.

Ha Isten az Ő jótetszéséből felhasználná ezt a könyvet arra, hogy besoroljon még egy férfit vagy nőt azoknak a komoly és boldog szenteknek a sorába, akik ihlették, akkor mi, akik örömmel dolgoztunk ennek a könyvnek a megvalósulásán, annál inkább gyönyörködnénk Isten kegyelmének megnyilvánulásában. Valóban boldog munkálkodás volt. Szívemben túlcsordul a hála sokak felé:

Steve Halliday kezdettől hitt ebben a könyvben. Ha ő 1983-ban nem kéri, hogy mutassam meg neki a prédikációimat, talán nem is lenne a Szenvedélyem, Isten.

Mindörökre adósa maradok Daniel Fullernek mindenben, amit teszek. Az ő 1968-ban hallgatott előadásai adták meg az alapvetéseim csíráit. Tőle tanultam meg, hogy amikor kézbe veszem a Szentírást, hogyan tudok mélyre ásni aranyért a levelek gereblyézése helyett. Drága barátom és tanárom marad.

Szeretett gyülekezetem tette lehetővé, hogy a szolgálat mellett az írással is foglalkozzam. Felbecsülhetetlen érték számomra a presbiterekkel és munkatársakkal való együttműködés. Van még egy megírásra váró fejezet: „A keresztény hedonizmus bajtársiassága”. Kívánom, hogy Maga a Lélek írja ezt fel szívünk tábláira!

Az évek során megjelent újabb kiadásokat Justin Taylor, majd David Mathis hozzáértése, meglátásai és fáradozása tette lehetővé. Az ő segítségük nélkül nem valósulhattak volna meg az újabb és jobb kiadások.

Végezetül hadd ejtsek néhány szót apámról. Amióta neki ajánlottam a könyvet, ő már a mennybe költözött. Ám az 1986-ban írt ajánló szavak huszonöt évvel később is megállják a helyüket. A Szenvedélyem, Isten első megjelenésekor az apámnak ajándékozott példány ajánlásaként ezeket a szavakat írtam:

„Ahol bőséges a kegyelem, ott a törvény igája könnyű, és a parancsolat kellemes. Te kegyelmet jelentettél kegyelemre nekem az elmúlt 41 év során, így semmi sem könnyebb vagy kellemesebb számomra, mint betartani ezt a szent rendeletet: Tiszteld atyádat!

Szívem mélységes tiszteletével:

Johnny”

Ha visszatekintek gyermekkoromra, látom anyámat úgy nevetni a vacsoraasztalnál, hogy könnyek csorognak az arcán. Nagyon boldog asszony volt. De főleg olyankor, amikor apám hétfőn hazajött. Két hétig volt távol evangélizáló munkája miatt. Időnként három vagy négy hétig is. Anyám arca ragyogott hétfő délelőttönként, amikor apámat várta.

Aznap este a vacsoraasztalnál (emlékeim szerint ezek voltak a legboldogabb pillanatok) az evangélium győzelméről hallottunk. Egy evangélista fiának lenni mindenképpen izgalmasabb, mint lovagok vagy vitézek társaságában ülni. Amikor nagyobb lettem, többet láttam a sebekből is. Ám azoktól többnyire megkímélt apám, míg elég érett nem lettem ahhoz, hogy „teljes örömnek tartsam” őket. Szent és boldog hétfő esti vacsorák! Ó, milyen jó volt, amikor Apa hazaért!

John Piper

2011

Minneapolis, Minnesota

– Rendes volt tőled, hogy Quentin keresésére indultál.

– Rendes! – kiáltott a lány. – Rendes! Jaj, Anthony!

– Hát, igen, az volt – felelt a fiú. – Vagy rendes benned. Mennyire pontosan kell használni a viszonyszókat! Az is lehet, hogy egy viszonyszó miatt lett ilyen fonák az egész világ.

Charles Williams

The Place of the Lion

Bevezető

Hogyan lett belőlem
keresztény hedonista?

Feje tetejére állíthatjuk a világot, ha csupán egyetlen szót megváltoztatunk hitvallásunkban. A régi hagyomány szerint:

Az ember fő célja, hogy Istent dicsőítse,

és

Benne gyönyörködjön.

És? Úgy, mint sonka és tojás? Van, amikor dicsőítjük Istent, és van, amikor gyönyörködünk Benne? Néha Ő kap dicsőséget, néha mi kapunk örömöt? Az és meglehetősen kétértelmű szó! Hogyan viszonyul egymáshoz ez a két dolog?

A régi idők teológusai nyilvánvalóan nem úgy gondolták, hogy két külön dologról beszélnek. Azt mondták: „fő célja”, nem pedig „fő céljai”. Az ő gondolataikban Isten dicsőítése és a Benne való gyönyörködés egy dolog volt, és nem kettő. Hogyan lehetséges ez?

Erről szól ez a könyv.

Nem mintha annyira érdekelne a tizenhetedik századi teológusok szándéka. Viszont nagyon is érdekel Istennek a Szentírásban kinyilatkoztatott szándéka. Mit mond Isten az ember fő céljáról? Hogyan tanít Isten arra, hogy dicsőítsük Őt? Megparancsolja, hogy gyönyörködjünk Benne? Ha igen, akkor hogyan viszonyul minden máshoz ez a törekvésünk, hogy Istenben örvendezzünk? Igen, minden máshoz! „Akár esztek tehát, akár isztok, vagy bármi mást tesztek, mindent Isten dicsőségére tegyetek!” (1Korinthus 10,31)

Ez a könyv mindenekelőtt azt szeretné elérni, hogy Isten az élet minden területén úgy dicsőíttessék, ahogyan Ő Maga elrendelte. Éppen ezért azt tűzi ki célul, hogy meggyőzzön arról:

Az ember fő célja, hogy Istent dicsőítse

azáltal,

hogy Benne gyönyörködik.

Hogyan lett belőlem keresztény hedonista?

Egyetemista koromban élt bennem egy homályos, mindent átható érzés, hogy ha azért teszek valami jót, mert boldoggá tesz, akkor azzal lerombolom a cselekedet jóságát.

Úgy okoskodtam, hogy erkölcsi tettem jósága olyan mértékben csökken, amennyire engem a saját élvezetem utáni vágy hajt. Akkoriban nem zavart az, hogy fagylaltot veszek az egyetemi fagyizóban a puszta élvezet kedvéért, mivel ennek a cselekedetnek az erkölcsi következményei jelentéktelennek tűntek. Azt viszont, hogy a boldogság vagy élvezet utáni vágy késztessen az önkéntes keresztény szolgálatra vagy arra, hogy elmenjek a gyülekezetbe, már önzőnek, haszonlesőnek, érdekhajhásznak találtam.

Ez azért okozott gondot nekem, mert képtelen voltam bármilyen egyéb, működőképes indítékot találni. Elsöprő vágyakozást éreztem bensőmben a boldogság után, elképesztően erős ösztönzést a gyönyör keresésére, mégis minden erkölcsi döntésnél azt mondtam magamnak, hogy nem engedhetek ennek az ösztönzésnek.

A dicsőítés és az imádat területe volt a legelkeserítőbb. Homályos elképzelésem miatt, miszerint minél magasztosabb tevékenységről van szó, annál kevesebb szerep juthat benne az önérdeknek, szinte kizárólag kötelességként gondoltam az imádatra. Ez pedig éppen a lelkétől fosztja meg azt.

Aztán megtértem, és keresztény hedonista lett belőlem. Néhány hét alatt rájöttem, hogy nem igei, sőt, egyenesen fennhéjázó a Benne lelhető gyönyörűségen kívül bármilyen más ok miatt imádni Istent. (Felhívnám a figyelmet a Benne szóra. Nem az ajándékaiban, hanem Benne! Nem önmagunkban, hanem Benne!) Hadd meséljem el, milyen meglátások nyomán váltam keresztény hedonistává! Mindeközben, remélem, az is világossá válik, mit értek ezen a furcsa kifejezésen.

1. Teológiai tanulmányaim első negyedéve során megismerkedtem a keresztény hedonizmus és annak egyik legjelentősebb kifejtője, Blaise Pascal érveivel. Ő így ír:

„Minden ember boldogságra törekszik; ez alól senki sem kivétel; akármilyen különböző eszközöket használjon, mind erre törekszik. A mindegyikben meglevő, csak éppen másként értelmezett vágytól hevítve száll hadba az egyik, marad otthon a másik. Az akarat a legcsekélyebb lépésre sem hajlandó más cél érdekében. Minden ember minden cselekedetének, még az öngyilkosjelöltekének is ez az egyetlen mozgatója.”1

Ez az állítás olyan mértékben illeszkedett saját mélységes vágyakozásaimhoz és mindahhoz, amelyet valaha másokban megláttam, hogy elfogadtam, és soha nem is találtam okot rá, hogy megkérdőjelezzem. Különösen az gyakorolt nagy hatást rám, hogy Pascal nem hozott erkölcsi ítéletet erről a tényről. Szerinte a saját boldogságunk keresése nem bűn; az emberi természet egyszerűen ilyen. Ez az emberi szív törvénye, mint ahogyan a gravitáció a természeté.

Ezt a gondolatot roppant logikusnak találtam, és így megnyílt az út második felfedezésem előtt.

2. Egyetemi tanulmányaim alatt szerettem meg C. S. Lewis műveit. De csak jóval később vásároltam meg „A dicsőség súlya” című igehirdetését. Ennek a prédikációnak az első oldalánál soha nem olvastam nagyobb hatású szövegrészt. Így szól:

„Ha megkérdeznénk ma húsz jó embert, mit tartanak a legfőbb erénynek, tizenkilencen közülük azt felelnék: az önzetlenséget. Ha azonban a régmúlt idők nagy keresztény alakjai közül kérdeznénk meg szinte bárkit, azt mondaná: a szeretetet. Látjuk, hogy mi történt? Egy pozitív szó helyét átvette egy negatív szó, és ennek nem csupán filológiai jelentősége van. Az önzetlenség negatív ideálja elsősorban nem azt hordozza magában, hogy jó dolgokról gondoskodunk mások számára, hanem hogy ezeket magunktól megvonjuk, mintha a lényeg a mi önmegtartóztatásunk lenne, nem pedig az ő boldogságuk. Én nem gondolom, hogy ez lenne a szeretet keresztény erénye. Az Újszövetség sokszor beszél az önmegtagadásról, ám soha nem úgy, mint ami végcél önmagában. Azt olvassuk, hogy tagadjuk meg magunkat, és vegyük fel a keresztünket, hogy követhessük Krisztust; és szinte minden leírás arról, amit végül elérünk, ha így teszünk, a vágyra hivatkozik.

Ha a legtöbb modern elme hátsó zugában ott settenkedik az elgondolás, hogy saját javunkra vágyni és annak élvezetében buzgón reménykedni rossz dolog, én felvetném, hogy ez az elgondolás Kanttól és a sztoikusoktól szűrődött át, és egyáltalán nem tartozik a keresztény hithez. Valójában, ha figyelembe vesszük az Evangéliumokban található végletes jutalom-ígéreteket és a megígért jutalmak lélegzetelállító voltát, arra juthatunk, hogy Urunk nem túl erősnek, hanem inkább túlságosan gyengének találja vágyainkat. Félszívű teremtmények vagyunk, akik az itallal, a szexszel és a becsvággyal bolondoznak, miközben vég nélküli örömöt kínálnak nekünk – hasonlítunk a tudatlan gyermekhez, aki tovább akarja formázni a homoktortákat a sikátorban, mert el sem tudja képzelni, mit jelent a neki felkínált tengerparti nyaralás. Túlságosan kevéssel beérjük.”2

Ott volt előttem feketén-fehéren, és teljes mértékben lenyűgözőnek találtam: nem rossz dolog saját javunkat óhajtani. Sőt, az emberek nagy problémája éppen abban rejlik, hogy túlságosan kevéssel beérik. Közel sem törekednek a gyönyörre olyan eltökéltséggel és szenvedéllyel, ahogyan kellene. És megelégszenek a kívánságok homoktortáival a végtelen gyönyörűség helyett.

Egész életemben soha nem hallottam egyetlen kereszténytől sem – hát még egy Lewisszal felérő kereszténytől – azt, hogy nem csupán saját boldogságunkra törekszünk valamennyien (ahogyan Pascal mondta), de arra is kell törekednünk. Tévedésünk abban rejlik, hogy nem túl erős a boldogság utáni vágyunk, hanem éppen túlságosan gyenge.

3. A harmadik meglátás is ott volt Lewis prédikációjában, de Pascal még nyíltabban fogalmazza meg. Így folytatja:

„Valaha igazi boldogság lakozott az emberben, amelynek azonban már csak hűlt helye és puszta nyoma maradt meg benne, s ő hasztalan igyekszik kitölteni a környező világ dolgaival, az elérhetetlentől remélve az elérhető megtagadta segítséget, holott egyiktől sem kaphatja meg, mert a végtelen mély szakadékot csak valami végtelen és változhatatlan töltheti be, vagyis maga Isten.”3

Most visszatekintve olyan világosan látom, hogy nem tudom, hogyan téveszthettem el. Sok-sok éven át próbáltam elnyomni a boldogság utáni rettentő vágyakozásomat, hogy őszintén, valamiféle „magasztosabb”, kevésbé önző szándékból dicsérhessem Istent! Ekkor azonban kezdett derengeni, hogy ezt a szívós, tagadhatatlan, boldogság utáni vágyakozást nem elfojtani kell, hanem teljesen betölteni – Istennel! Egyre kevésbé tűnt furcsának az erősödő meggyőződés, hogy a dicsőítésem indítéka egyedül az Istenben talált boldogságom legyen.

4. A következő meglátásom szintén C. S. Lewistól származott, ám ezúttal A zsoltárokról című könyvéből. A 9. fejezet szerényen a „Néhány szó a dicsőítésről” címet viseli, én azonban úgy tapasztaltam, hogy ez a legjobb üzenet a dicsőítés természetéről, amelyet valaha olvastam.

Lewis azt mondja, hogy amikor elkezdett hinni Istenben, nagy botránykő volt számára a Zsoltárok könyvében több helyütt előforduló parancs, hogy dicsérje Istent. Nem látta értelmét; egyébként is olyan képet festett elé, mintha Isten úgy „vágyakozna rá, mint hiú asszony a bókokra”. Ezután megmagyarázza, miért tévedett:

„Ám az Isten vagy akármi más dicséretével kapcsolatos legnyilvánvalóbb tény viszont furcsamód elkerülte a figyelmemet. Úgy gondoltam arra, mint a bók, az elismerés vagy a tiszteletadás bizonyos formájára. Sosem figyeltem fel arra, hogy minden öröm és gyönyörködés spontán módon átcsap dicséretbe… A szerelmesek dicsérik társukat, az olvasók kedvenc költőjüket, a kirándulók a tájat, a játékosok kedvenc játékukat…

Az Isten dicséretével kapcsolatos legfőbb problémám abból fakadt, hogy a mindenek felett való Érték tekintetében megtagadtam magunktól, hogy azt tegyük, amiben örömünk telik, amit valójában nem fojthatunk vissza semmivel kapcsolatban, amit nagyra becsülünk.

Azt hiszem, nemcsak azért szeretjük dicsőíteni azt, aminek örülünk, mert a dicséret kifejezi örömünket, hanem azért, mert teljessé is teszi azt, és ilyenkor ennek a beteljesedésnek adunk hangot.”4

Ez tette fel a koronát kialakulófélben levő hedonizmusomra. Isten dicsőítése, az emberiség legmagasztosabb elhívása, örök hivatásunk nem megtagadását, hanem inkább beteljesedését jelentette annak az örömnek, amelyre én úgy vágytam. Korábbi erőlködésemről, hogy mindenféle önérdektől mentesen jussak el az imádathoz, kiderült, hogy eleve ellentmondásos. Istent nem lehet úgy imádni, ha nem értékeljük Őt, ha nem gyönyörködünk Benne. A dicsőítés nem az öröm alternatívája, hanem annak kifejeződése. Ha nem gyönyörködünk Istenben, azzal gyalázzuk Őt. Ha azt mondjuk, hogy valami más nagyobb megelégedést nyújt, az az imádat ellentéte. Szentségtörés.

Erre a gondolatra nemcsak C. S. Lewisnál találtam rá, hanem a tizennyolcadik századi lelkipásztornál, Jonathan Edwardsnál is. Soha senki nem tanított arra, hogy Istent az dicsőíti, ha mi örvendezünk Benne. Éppen ez az Istenben való öröm az, amitől a dicsőítés Isten iránti tiszteletadás lesz, és nem képmutatás. Edwards annyira világosan és erőteljesen fogalmazott:

„Isten szintén kétféleképpen dicsőíti meg Magát teremtményei felé: 1. Úgy, hogy megmutatkozik… értelmük számára. 2. Úgy, hogy közli Magát szívükkel, és úgy, hogy ők örvendeznek és gyönyörködnek az Ő megnyilvánulásaiban… Istent nem csupán az dicsőíti, ha dicsősége meglátszik, hanem az, ha gyönyörködnek abban. Ha azok, akik látják, gyönyörködnek benne, Isten jobban megdicsőül, mint ha csupán látják… Aki bizonyságot tesz Isten dicsőségéről alkotott fogalmáról, nem dicsőíti Istent annyira, mint az, aki bizonyságot tesz arról is, hogy elismeri azt és gyönyörködik benne.”5

Ez döbbenetes felfedezés volt számomra. Muszáj törekednem az Istenben való örömre, ha úgy akarom dicsőíteni Őt, mint a világmindenség kiemelkedően értékes Valóságát. Az öröm nem pusztán választható lehetőség az imádat mellett, hanem annak elválaszthatatlan összetevője.6

Van egy nevünk azokra, akik megpróbálnak úgy is dicsérni, hogy nem gyönyörködnek dicséretük tárgyában. Képmutatóknak hívjuk őket. A dicsőítés a legmagasabb fokú gyönyörűséget jelenti, és az ember legfőbb célja az, hogy nagyot kortyoljon ebből a gyönyörűségből – ez volt talán a legfelszabadítóbb felfedezés, amelyet valaha tettem.

5. Ezek után jómagam is a Zsoltárokhoz fordultam, és mindenütt a hedonizmus nyelvezetével találkoztam. A gyönyörűség keresése még csak nem is szabadon választható volt, hanem parancsba adta Isten: „Gyönyörködj az Úrban, és megadja szíved kéréseit!” (Zsoltárok 37,4)

A zsoltáríró éppen erre törekedett: „Ahogyan a szarvas kívánkozik a folyóvízhez, úgy kívánkozik a lelkem hozzád, Istenem! Isten után szomjazik lelkem, az élő Isten után: Mikor mehetek el, hogy megjelenjek Isten előtt?” (Zsoltárok 42,2–3) „Ó, Isten, te vagy Istenem, hozzád vágyakozom! Utánad szomjazik lelkem, utánad sóvárog testem, mint kiszikkadt, kopár, víztelen föld.” (Zsoltárok 63,2) A szomjazás motívumának megelégedést nyújtó ellenképe az, amikor a zsoltáríró így szól: „bőven laknak házad kövérségével; és gyönyörűséged patakjából itatod őket” (Zsoltárok 36,9, Kecskeméthy).

Rájöttem, hogy Isten jósága, ami az imádat alapját képezi, nem olyasmi, ami előtt valamiféle közömbös tisztelettől vezérelve tisztelgünk. Nem; ez olyasmi, amit élvezni kell: „Kóstoljátok meg, és lássátok, milyen jó az Úr!” (Zsoltárok 34,9, Kecskeméthy). „Milyen édesek ínyemnek ígéreteid! Édesebbek, mint számnak a méz.” (Zsoltárok 119,103)

C. S. Lewis szavaival élve, a Zsoltárokban Isten az, aki „maradéktalan megelégedést nyújt”. Népe szégyenkezés nélkül hódol Neki a Benne talált „ujjongó örömükért” (Zsoltárok 43,4). Ő a teljes, véget nem érő gyönyörűség forrása: „Megismerteted velem az élet útját, teljes öröm van tenálad, örökké tart a gyönyörűség jobbodon” (Zsoltárok 16,11).

Röviden összefoglalva így lettem én keresztény hedonista. Mára már közel negyven éve tépelődöm ezeken a dolgokon, és összeállt belőlük egy filozófia, amely gyakorlatilag életem minden területére kihat. Úgy vélem, hogy igei; hogy betölti szívem legmélyebb sóvárgásait, és Urunk Jézus Krisztus Istenének és Atyjának dicsőségére válik. Azért írtam ezt a könyvet, hogy eljuttassam mindezt azokhoz, akik meghallgatnak.

Az emberek elméjében sok ellenvetés merül fel, amikor ilyen beszédet hallanak tőlem. Remélem, ez a könyv választ ad a legsúlyosabb problémákra. De talán előre is hatástalaníthatom az ellenállás egy részét néhány rövid tisztázó megjegyzés segítségével.

Először is, a keresztény hedonizmus az általam használt értelemben nem azt jelenti, hogy Isten a világi gyönyörök megszerzésének eszközévé válik számunkra. A keresztény hedonizmus által keresett élvezet a magában Istenben megtalálható gyönyörűség. Ő törekvésünk végcélja, nem pedig eszköz valamiféle egyéb cél elérésére. Ujjongó örömünket Ő, az Úr adja – és nem az aranyutcák, a rokonokkal való találkozás vagy a menny bármilyen más áldása. A keresztény hedonizmus nem fokozza le Istent egy arannyal és ezüsttel teli kincsesláda kulcsává. Inkább a szív átformálására törekszik, mert akkor „a Mindenható lesz az aranyad és színtiszta ezüstöd” (Jób 22,25).

Másodsorban a keresztény hedonizmus nem isteníti a gyönyört. Kimondja, hogy az ember már istent csinált abból, amiben a legnagyobb gyönyörűségét leli. A keresztény hedonizmus célja az, hogy az egy igaz Istenben találjuk legfőbb gyönyörűségünket, és így elkerüljük a sóvárgás, vagyis a bálványimádás bűnét (Kolossé 3,5).

Harmadsorban a keresztény hedonizmus nem emel bennünket Isten fölé, amikor önérdekből keressük Őt. A beteg nem nagyobb, mint az orvosa. Erről bővebben a 3. fejezetben beszélek.

Negyedsorban a keresztény hedonizmus nem „az erkölcsi önigazolás általános elmélete”.7 Más szóval, sehol nem mondok olyat, hogy egy cselekedet attól helyes, hogy gyönyörűséget okoz. Nem az a célom, hogy valaminek a helyes voltát úgy döntsük el, hogy az örömöt használjuk erkölcsi mércének. Az a célom, hogy elfogadjuk azt a bámulatos, és nagyrészt semmibe vett igazságot, hogy az öröm bizonyos mértéke erkölcsi kötelesség valamennyi igaz imádatban és valamennyi erényes cselekedetben. Nem azt mondom, hogy Istent szeretni azért jó, mert örömöt ad. Azt mondom: Isten megparancsolja, hogy leljünk gyönyörűséget az Iránta való szeretetünkben: „Gyönyörködj az Úrban” (Zsoltárok 37,4). Nem azt mondom, hogy az embereket szeretni azért jó, mert örömöt ad. Azt mondom: Isten megparancsolja, hogy leljünk örömöt az emberek iránti szeretetünkben: „a könyörülő pedig jókedvvel” szolgáljon (Róma 12,8).8

Nem az erkölcsi igazolás hedonista elméletével közelítek a Bibliához. Éppen ellenkezőleg: a Bibliában találtam azt az isteni parancsot, hogy törekedjek a gyönyörre – vagyis hagyjam el a világ értéktelen, hitvány, rövid távú, soha meg nem elégítő, emberpusztító, Istent becsmérlő élvezeteit, és „örömömben” adjam el mindenemet (Máté 13,44) azért, hogy megnyerjem a menny királyságát, és így „osztozzak uram örömében” (Máté 25,21.23). Úgy is mondhatnám: nem bármiféle filozófiai vagy elméleti megfontolásból vagyok keresztény hedonista, hanem azért, mert ez Isten parancsa (bár azt nem parancsolja meg, hogy ezeket az elnevezéseket használjuk!).

Ötödsorban nem azt állítom, hogy a szeretet és a boldogság egymáshoz való viszonya ebből áll: „A valódi boldogság megköveteli a szeretetet”. Ez túlzott leegyszerűsítés, amelyből hiányzik a lényeg. A keresztény hedonizmus megkülönböztető ismérve nem abban áll, hogy a gyönyör keresése megköveteli az erényt, hanem abban, hogy az erény, lényegét tekintve, bár nem kizárólag, a gyönyör kereséséből áll.

Azért jutottam erre a következtetésre, mert nem filozofikus hedonistaként fogalmazom meg mindezt, hanem bibliai teológusként és lelkipásztorként, akinek isteni parancsoknak kell megfelelnie:

- hogy „szeresse az irgalmasságot”, és ne csak gyakorolja (Mikeás 6,8, Károli),

- „jókedvvel” vigyen véghez könyörületes cselekedeteket (Róma 12,8),

- „örömmel” szenvedje el a veszteséget a foglyok szolgálatában (Zsidók 10,34),

- legyen jókedvű adakozó (2Korinthus 9,7),

- az öröme legyen mindenkié (2Korinthus 2,3),

- készségesen és „örömest” viselje gondját Isten nyájának (1Péter 5,2, Károli) és

- „örömmel” vigyázzon a lelkekre (Zsidók 13,17).

Ha hosszan és komolyan elgondolkodunk ezeken a bámulatos parancsokon, mindennek döbbenetes morális implikációi lesznek. A keresztény hedonizmus véresen komolyan veszi ezeket az isteni parancsokat. A végeredmény csontig hatol és az életet gyökeresen átformálja: a valódi erényre való törekvés az örömre való törekvés, mert az öröm alapvető alkotórésze a valódi erénynek. Ez egészen más, mintha azt mondanánk: „Legyünk jók, mert attól boldogok leszünk!”

Hatodsorban a keresztény hedonizmus nem a történelmi reformátorok hitvallásának eltorzítása. Többek között ez szerepelt bírálatként Richard Mouw The God Who Commands (A parancsoló Isten) című könyvében:

„Piper talán meg tudja változtatni a Westminsteri Kiskáté első válaszát – hogy Isten dicsőítése és a Benne való gyönyörködés átváltozzon Istennek a Benne való gyönyörködés általi dicsőítésévé –, és így hedonista céljaihoz tudja azt igazítani, ám a Heidelbergi Káté nyitósorait már kicsit nehezebb lesz módosítania: Az, hogy testestől-lelkestől – akár élek, akár halok – nem az önmagamé, hanem az én hűséges Uramnak és Megváltómnak, Jézus Krisztusnak a tulajdona vagyok.”9

A Heidelbergi Káté kezdősoraival kapcsolatban nem az a figyelemre méltó, hogy nem tudom módosítani hedonista célokra, hanem hogy nem is kell. Eleve az egész katekizmust az ember „vigasztalás” utáni vágyakozásának rendeli alá. Az első kérdés így hangzik: „Mi életedben és halálodban egyetlen vigasztalásod?” A keresztény hedonizmus kritikusai számára a sürgető kérdés ez: Miért van az, hogy a négyszáz éves katekizmus eredeti megszövegezői úgy építették fel mind a 129 kérdést, hogy azok ennek az egy kérdésnek a kifejtését adják: „Mi az én egyetlen vigasztalásom?”

Ennél is figyelemreméltóbb, hogy a „boldogsággal” való foglalkozás nyíltan is megjelenik a katekizmus második kérdésében, amely a káté többi részének vázát adja. A második kérdés így hangzik: „Mit kell tudnod ahhoz, hogy ezzel a vigasztalással (Troste) boldogul (seliglich) élhess és halhass?” Tehát az egész katekizmus arra a kérdésre ad választ, hogyan élhetünk és halhatunk boldogan.

A káté második kérdésére adott válasz így hangzik: „Először azt, hogy milyen súlyos a bűnöm és nyomorúságom. Másodszor azt, hogy miképpen szabadít meg Isten a bűnből és nyomorúságból. Harmadszor, hogy szabadításáért milyen nagy hálával tartozom Istennek”. Ezután a káté hátralevő része három részre osztva erről a három dologról szól: „Az ember nyomorúságáról” (3–11. kérdések); „Az ember megváltásáról” (12–85. kérdések); végül pedig „A háládatosságról” (86–129. kérdések). Ez pedig azt jelenti, hogy az egész heidelbergi káté azért íródott, hogy választ adjon erre a kérdésre: „Mit kell tudnom ahhoz, hogy boldogan éljek?”

Nem értem, miért gondolja bárki, hogy a keresztény hedonizmusnak „módosítania kell a heidelbergi káté nyitó sorain”. Ugyanis a katekizmus teljes szövege úgy épül fel, ahogyan azt a keresztény hedonizmus felépítené. A keresztény hedonizmus tehát nem torzítja el a történelmi reformátorok katekizmusát. Mind a Westminsteri, mind a Heidelbergi Káté azzal a kérdéssel kezdődik, hogy az ember hogyan gyönyörködhet Istenben, vagy hogyan törekedhet arra, hogy „boldogul élhessen és halhasson”. Egyáltalán nem vágyom doktrinális újításokra. Örülök, hogy a Heidelbergi Káté négyszáz évvel ezelőtt íródott.

A keresztény hedonizmus meghatározásának útja

A világ újszerű szemlélete (még ha több száz éves is) nem fordítható át egyszerű meghatározásokra. Egy egész könyvre van szükség ahhoz, hogy az emberek elkezdjék felfogni. A gyors, felületes ítélkezés szinte biztosan téved. Óvakodjunk a könyv tartalmával kapcsolatos találgatásoktól! Azzal a feltevéssel, hogy itt a modern ember önmaga körüli forgolódásának újabb mellékterméke, igencsak melléfognánk. Ó, micsoda meglepetések várnak ránk!

Sokaknak új lehet a keresztény hedonizmus kifejezés. Ezért is egészítettem ki a könyvet a „Miért nevezem keresztény hedonizmusnak?” című függelékkel. Ha furcsának vagy zavarónak találjuk a kifejezést, lehet, hogy érdemes elolvasni a függeléket, mielőtt belevetjük magunkat a fő fejezetek olvasásába.

A keresztény hedonizmus definícióját szeretném a könyv végére tartogatni, mert addigra már eloszlanak a félreértések. Az írók gyakran óhajtják, bárcsak legelső mondatukat a legutolsó fényében olvasnák az emberek – és fordítva! Sajnos valahol el kell kezdeni! Ezért aztán szeretném megelőlegezni az alábbi definíciót a könyv hátralevő részének fényében történő megértő értelmezés reményében.

A keresztény hedonizmus olyan életfilozófia, amely az alábbi öt meggyőződésen alapul:

1. A boldogság utáni vágyakozás egyetemes emberi megtapasztalás, mégpedig jó, és nem bűnös.

2. Soha nem szabad megpróbálnunk letagadni vagy gátolni a boldogságra való sóvárgásunkat, mintha az helytelen késztetés lenne. Inkább arra kell törekednünk, hogy erősítsük és tápláljuk ezt a vágyakozást mindazzal, ami a legmélyebb és legtartósabb megelégedést nyújtja.

3. A legmélyebb és legtartósabb boldogságot egyedül Istenben találhatjuk meg. Nem Istentől, hanem Istenben.

4. Az Istenben megtalált boldogság akkor éri el tetőpontját, amikor megosztjuk másokkal a szeretet sokféle megnyilvánulásában.

5. Azzal, hogy felhagyunk a gyönyör keresésével, kudarcot vallunk Isten imádatában és az emberek szeretetében. Vagy pozitív megközelítésből: a gyönyörre való törekvés szükségszerű része minden imádatnak és erénynek. Vagyis:

Az ember fő célja, hogy Istent dicsőítse

azáltal,

hogy Benne gyönyörködik.

A dolog lényege

Ez a könyv túlnyomórészt igei elmélkedés. Inkább magyarázó, mint spekulatív jellegű. Ha nem tudom kimutatni, hogy a keresztény hedonizmus a Bibliából való, nem várom el, hogy bárkit is érdekeljen, hát még, hogy meggyőzzön. Ezernyi ember alkotta életfilozófia létezik. Ha ez is csak egy ezek közül, nyugodtan lehet rá legyinteni. Csupán egyetlen kőszikla van: Isten Igéje. Végső soron csupán egy dolog számít: úgy dicsőíteni Istent, ahogyan Ő azt elrendelte. Ezért vagyok én keresztény hedonista. Ezért írtam ezt a könyvet.

Jegyzetek

Előszó

1 A fordításhoz a protestáns új fordítású (revideált) Bibliát használtuk; minden esetben, ahol más fordítást idézünk, ezt jelezzük. – A ford.

2 John Piper: This Momentary Marriage: A Parable of Permanence (Wheaton, Ill.: Crossway Books, 2009).

3 Aki óhajtja, saját maga is próbára teheti ezt úgy, hogy elolvassa azokat a könyveimet, amelyekben megpróbáltam ennek a könyvnek az alapvetését alkalmazni Isten természetére (The Pleasures of God, Multnomah, 2000); az igehirdetés komolyságára és örömére (The Supremacy of God in Preaching, Baker, 2004); a világevangélizáció erejére és árára (Let the Nations Be Glad, Baker, 2010); a hitetlenség és bűn elleni naponkénti harcra (The Purifying Power of Living by Faith in Future Grace, Multnomah, 1995); a böjt és az ima szellemi gyakorlatára (A Hunger for God, Crossway, 1997); az élet és a kultúra száz gyakorlati kérdésére (A Godward Life, Multnomah, 1997, és Taste and See, Multnomah, 2005); a pásztori szolgálat radikális elhívására (Brothers, We Are Not Professionals, Broadman & Holman, 2002); a hétköznapi élet céljára (Don’t Waste Your Life, Crossway, 2003), az evangélium végső javára (God Is the Gospel, Crossway, 2005), az újjászületés valóságára (Finally Alive, Christian Focus, 2009) és az elme életére (Think, Crossway, 2010).

4 Richard Baxter, The Saints’ Everlasting Rest (Grand Rapids, Mich.: Baker, 1978), 17, kiemelés tőlem. Olyan sokszor kérdezték tőlem, hogyan néz ki ez a „munka”, hogy végül írtam egy külön könyvet ennek a megválaszolására a lehető legtöbb konkrét részlettel. Címe: When I Don’t Desire God: How to Fight for Joy (Crossway, 2004), és az itt leírtak teljesebb alkalmazásának szántam.

5 J. I. Packer: „Richard Baxter on Heaven, Hope, and Holiness”, in Alive to God: Studies in Spirituality, szerk. J. I. Packer és Loren Wilkinson (Downers Grove, Ill.: InterVarsity, 1992), 165.

6 Matthew Henry: Commentary on the Whole Bible, 2. kötet (Old Tappan, N. J.: Fleming H. Revell, n. d., ered. 1708), 1096.

7 Richard Baxter: The Saints’ Everlasting Rest, röv. John T. Wilkinson (1650; reprint, London: Epworth, 1962), 31.

Bevezető: Hogyan lett belőlem keresztény hedonista?

1 A magyar fordítás forrása lásd: ppek.hu/ – PDF, VII. szakasz, 425. rész, 97. oldal. Utolsó megtekintés: 2018. május 10.

2 C. S. Lewis: The Weight of Glory and Other Addresses (Grand Rapids, Mich.: Eerdmans, 1965), 1–2.

3 [ppek.hu/ – PDF, VII. szakasz, 425.]

4 C. S. Lewis: A zsoltárokról. Budapest, Harmat Kiadó, 2013. 113–115. o.

5 Jonathan Edwards: „Miscellanies,” in The Works of Jonathan Edwards, 13. kötet, szerk. Thomas Schafer (New Haven: Yale University Press, 1994), 495, miscellany #448, kiemelés tőlem. Lásd még #87 (251–2. o.); #332 (410. o.); #679 (nem szerepel a New Haven által kiadott kötetben).

6 A 10. fejezetben lesz szó arról, hol van a szomorúság helye a keresztény életben, és hogyan válhat az is részévé az imádatnak, amely ebben a korban soha nem lehet tökéletes. A bűn fölött érzett valódi evangéliumi összetörtséget csupán azok élhetik át, akik megízlelik Isten jóságának gyönyörűségét, és bánkódnak azon, hogy nem élvezik azt olyan maradéktalanul, mint kellene.

7 A Szenvedélyem, Isten első megjelenése óta a keresztény hedonizmus legrészletesebb és legkomolyabb bírálata Richard Mouw The God Who Commands című könyvében található (Notre Dame: Notre Dame Press, 1990). Az idézet a 33. oldalról való (kiemelés tőlem).

8 További igék Istentől kapott kötelességünkre, hogy örvendezzünk Istenben, többek között: 5Mózes 28,47; 1Krónika 16,31.33; Nehémiás 8,10; Zsoltárok 32,11; 33,1; 35,9; 40,9.17; 42,2–3; 63,2.12; 64,11; 95,1; 97,1.12; 98,4; 104,34; 105,3; Ézsaiás 41,16; Jóel 2,23; Zakariás 2,10; 10,7; Filippi 3,1; 4,4. További igék az isteni paranccsal kapcsolatban, hogy leljük örömünket a mások iránti szeretetben, többek között: 2Korinthus 9,7 (vö. Cselekedetek 20,35); Zsidók 10,34; 13,17; 1Péter 5,2.

9 Mouw: The God Who Commands, id. kiad. 36.

Szenvedélyem, Isten

Útmutató csoportos
feldolgozáshoz

(A forrásanyag magyarázatával
és a vezetőknek szóló bevezetővel)

Ha Istent az dicsőíti leginkább, ha minél nagyobb megelégedést találunk Benne, akkor célul kell kitűznünk, hogy a lehető legboldogabbak legyünk Istenben. Vagyis kereszténynek lenni annyi, mint hedonistának lenni.

John Piper csaknem három évtizede fáradozik azon, hogy megmutassa az Istenről és a keresztény életről alkotott – általa keresztény hedonizmusnak nevezett – látás bibliai alapjait, és arra biztassa az embereket, hogy teljes erejükből erre törekedjenek. Látásának egyik legkorábbi megfogalmazása egy prédikációsorozat formájában valósult meg a nyolcvanas évek elején; később ebből született a könyv: Szenvedélyem, Isten – egy keresztény hedonista gondolatai.

Reménységünk szerint a gyülekezetek felhasználják majd a könyvet és a könyv feldolgozásához készült útmutatót, hogy elősegítsék a Szentírás csoportos tanulmányozását, és bátorítsák a csoportok elmélkedését az Isten-központú életlátással kapcsolatban; reméljük, hogy ezeken a beszélgetéseken keresztül Isten lángra lobbantja a szenvedély tüzét a gyülekezetekben és egyénekben, hogy az elérhető legnagyobb élvezetet keressék, amely egyedül Jézus látványában és közelségének élvezetében található meg. Ez többféleképpen megvalósulhat; használható ez a segédanyag vezetői konferenciákon, kiscsoportos tanulmányozásra vagy személyes elmélkedésre, vagy bármilyen új, kreatív, Krisztust magasztaló módon, amelyre Isten Lelke vezet.

Szeretnénk, ha mindenki meglátná a Szentírásból, hogy Isten indulatai legfőképpen saját Magára irányulnak. Szeretnénk, ha mindenki tudná, hogy az a keresztény, aki minden egyéb kincsnél inkább élvezi Istennek Jézus Krisztusban megnyilvánuló dicsőségét. Vágyunk, hogy mindenki úgy törekedjen az imádatra, mint ami önmagában cél. És azért imádkozunk, hogy mindenki felfedezze (talán most először), hogy a szeretet az Istenben való öröm túlcsordulása, amely örömmel betölti mások szükségeit; hogy a Szentírás és az ima adja a megtartó erőt ahhoz, hogy Istenben keressük a legfőbb és maradandó örömöt; hogy a pénz, a házasság és valamennyi anyagi valóság csupán eszköz arra, hogy Istent magasztaljuk, és Benne örvendezzünk; és hogy a szeretet költséges, kockázatos küldetései egyben az Istenben megtapasztalt örömünk megkettőzésére irányuló erőfeszítések. Isten áldjon meg minden egyént, minden gyülekezetet és közösséget úgy, hogy egyre inkább megtanulják: az ember fő célja, hogy Istent dicsőítse azáltal, hogy Benne gyönyörködik örökké!

Magyarázat az útmutató használatához

Szerettük volna elősegíteni a könyvről folytatott beszélgetéseket és az anyaggal való mélyreható foglalkozást, ezért dolgoztuk ki ezt a tízhetes tanulmányt. Minden hétre jut egy fejezet a könyvből, amely alatt lehet elmélkedni a könyvben leírt fogalmakról, igékről, és meg lehet válaszolni/beszélni az útmutatóban található kérdéseket. Az alábbiakban magyarázatot fűzünk az útmutató egyes részeihez.

Megjegyzés: úgy érezzük, hogy ez a segédanyag leginkább csoportos felhasználásra alkalmas. Nemcsak azért, mert hiszünk az igei elvben, hogy vas élesíti a vasat, hanem azért is, mert vágyunk arra, hogy a gyülekezeti közösségek együtt erősödjenek meg az evangéliumi alapok tekintetében. Ettől függetlenül reméljük, hogy akár egyéni tanulmányozásra és elmélkedésre is hasznosnak bizonyulhat. Mindenesetre szeretettel biztatunk mindenkit, aki saját részéről szeretné felhasználni ezt a segédanyagot a feldolgozáshoz, hogy keressen más hívőket, akikkel együtt átbeszélheti a könyvben foglalt témákat és igéket.

Olvasás és elmélkedés

A csoportos tanulmányozás során minden héten egy fejezetet kell elolvasni a Szenvedélyem, Isten című könyvből (ez általában 20–30 oldalt jelent; a 6. hét két fejezetet ölel át). Az útmutató tíz kérdést tartalmaz, amely alapján foglalkozni lehet a könyv anyagával és a Szentírással. A kérdések között van olyan, amelyik az olvasottak megértésére vonatkozik; van, amelyik önvizsgálatra alkalmas, és van, amelyiket kifejezetten csoportos megbeszélésre szántuk. Talán érdemes a kérdéseket öt napra elosztani, így egy napra két kérdés jut (a hatodik napot pedig lehet a „mélyebbre hatolásra” szánni; erre később kitérünk).

A kérdések segítenek az olvasónak rálelni a könyv fő fogalmaira, és egyben arra késztetik, hogy ásson mélyebbre a Szentírásban. Ezért szerepel zárójelben a kérdés mellett annak az oldalnak a száma, ahol az érintett anyag található a könyvön belül. A kérdéseket előfordulási sorrendben adjuk közre. Az olvasók nyugodtan megválaszolhatják a kérdéseket olvasás közben, de ha úgy jobban szeretik, foglalkozhatnak az összes kérdéssel a fejezet(ek) elolvasása után. Az utóbbi esetben a kérdések alapján jól át lehet ismételni az olvasottakat.

Érdemes egy külön jegyzetfüzetet használni a válaszok, valamint az olvasás és feldolgozás során felmerülő egyéb gondolatok, elmélkedések és elhatározások leírására. A csoport résztvevői hozzák magukkal az útmutatót (és a válaszaikat), valamint a könyvet (ha van saját példányuk) a csoportos megbeszélésekre.

Csillaggal (*) jelöltük azokat a kérdéseket, amelyek szerintünk különösen alkalmasak csoportos megbeszélésre. A résztvevők ismerkedjenek meg a kérdésekkel a csoportos megbeszélés előtt (további részleteket a „Vezetőknek” szóló részben lehet találni). A résztvevőknek érdemes egyéni tanulmányozásuk során lejegyzetelni a bennük felmerülő egyéb olyan kérdéseket, amelyek tartalmas beszélgetést eredményezhetnek majd a csoportban. Előfordulhat, hogy megfogalmazódik egy olyan kérdés, amely különösen illeszkedik a csoport helyzetéhez, vagy lehet olyan kérdés is, amellyel egy-egy résztvevő különösen sokat vívódik, és nehezen találja rá a választ.

Az útmutatóban újra meg újra biztatjuk az olvasókat igei tudásuk hasznosítására, odaillő igeversek kikeresésére. Ezek vagy alátámasztják a megbeszélés tárgyát képező fogalmakat, vagy látszólag ellentétben állnak azokkal, és érdemes megvitatni őket csoportosan. Fontos, hogy a résztvevőknél mindig legyen Biblia a feldolgozás során (és hasznos lehet egy konkordancia is). Akármilyen mélyrehatónak gondolja is valaki a bibliaismeretét, mindenki adja közre azt, amiről úgy véli, hogy azzal hozzájárulhat a feldolgozáshoz, és törekedjen arra, hogy közben még többet fedezzen fel a Szentírásból.

Mélyebbre hatolás

Minden hét zárásánál van egy rövid szakasz két-három kérdéssel, melynek célja a tanult igazságok beépítése. Ezek a kérdések sok esetben önvizsgálatra és személyes alkalmazásra irányulnak. Ebben a szakaszban a résztvevőknek alkalmuk nyílik a további tanulmányozásra is, különösen az olvasás során adódó nehéz fogalmakkal kapcsolatban. További szabadon választható olvasmányokat javaslunk, hogy elősegítsük a résztvevők elmélkedését ezekkel a fogalmakkal kapcsolatosan. Ezek közé az olvasmányok közé tartozik a Zárszó, valamint a Függelék, ezenkívül a Desiring God honlapon található néhány cikk (DesiringGod.org).

Zsoltár-imádkozás

Hiszünk abban, hogy a csoportos imádkozás létfontosságú az Istenben való örömért folytatott küzdelemben. Felfigyeltünk arra is, hogy a zsoltárok zsúfolásig vannak a keresztény hedonizmus nyelvezetével és megtapasztalásával. Éppen ezért, a csoportos imádkozás lelkületének előmozdítása és az adott hét során elsajátított igazságok megerősítése érdekében kiválasztottunk egy-egy zsoltárt, amelyet a csoport (de akár az egyén is) elimádkozhat a megbeszélések végén. A megbeszélések ily módon történő lezárása végső soron abból a meggyőződésből fakad, hogy a Szentírás „a keresztény hedonizmus gyújtósa”, az ima pedig „a keresztény hedonizmus ereje”, és ez a kettő mindig összedolgozik.

Szeretnénk, ha a résztvevők megtapasztalnák, milyen összevegyíteni a Szentírást és az imát azzal, hogy együtt dicséretet imádkoznak Istenhez, valamint könyörögnek saját magukért és közösségükért, az alapján, ahogyan a zsoltárosok imádkoztak isteni ihletés alatt. Bízunk benne, hogy a tanulmányozás, beszélgetés és kölcsönös bátorítás odaillő és gyümölcsöző zárása lesz, ha minden héten egy másik zsoltárt imádkoznak el együtt a csoport tagjai. A „zsoltár-imádkozással” kapcsolatban további részleteket a „Vezetőknek” szóló rész tartalmaz.

Vezetőknek

A csoport vezetőjének meg kell ismerkednie az útmutató felépítésével, és már kezdettől ki kell alakulnia benne egy elképzelésnek a csoportos beszélgetések szerkezetére vonatkozóan. Érdemes alaposan átolvasni a fenti magyarázatot és ezt a vezetőknek szóló részt az első alkalom előtt. Ezenkívül minden hét anyagát fontos előre átnézni, hogy szükség esetén be lehessen vezetni vagy részletesebben kidolgozni az adott heti anyagban előforduló kulcsfogalmakat.

A heti találkozó előtt a vezető nézze át az adott fejezetet és az ahhoz kapcsolódó kérdéseket! Mindenképpen érdemes elolvasni a „mélyebbre hatolás” szakaszban ajánlott egyéb olvasmányokat is. (Megjegyzés: hasznos lehet minden héten rámutatni a csoportban, hol találják a következő hét ajánlott olvasmányait, akár magában a könyvben, akár a honlapunkon.)

A felkészülés során fontos, hogy a vezető minden lépésnél imádkozzon saját magáért és a csoportjáért is. Csak a Lélek ereje és útmutatása által történhet meg, hogy az átvett fogalmak, a megbeszélt igeversek és a megszületett elhatározások maradandónak bizonyulnak a résztvevők életében.

Végül, érdemes egy alaptervet kidolgozni a csoporttalálkozókra. Közreadunk egy egyórás megbeszélésre alkalmas tervet, ebben tanácsot adunk arra nézve is, hogyan érdemes levezetni a megbeszélés egyes részeit. Ezt a tervet nyugodtan lehet, sőt érdemes is az adott csoport szükségeihez és helyzetéhez igazítani. A vezető szánjon legalább két óra hosszát a felkészülésre minden héten!

Bevezető (10 perc)

Minden találkozót kezdjünk imával, hogy meghatározzuk az alaphangulatot: legyen bennünk alázatos várakozás arra, hogy a Lélek megmozduljon az elmékben és szívekben, és vezessen el mindenkit Istenhez, mint törekvésünk legfőbb kincséhez. A csoportos beszélgetés elindításához lehet arra kérni például a tagokat, hogy magyarázzák el, mit jelent az adott héten olvasott fejezet alcíme. Az 1. fejezetről szóló megbeszélést indíthatjuk például azzal a kérdéssel: „Miért van az, hogy Isten boldogságát tekintjük a keresztény hedonizmus alapjának?” Egy ilyen beszélgetés elkerülhetetlenül fel fogja vetni a fejezet főbb pontjait és kulcsfogalmait. Helyénvaló lehet (a 2–10. héten) az előző heti anyagot és az ahhoz kapcsolódó beszélgetést felidézni, és megkérdezni, hogyan épül rá a jelenlegi anyag.

Megjegyzés: Lehetséges, hogy az első találkozón egy kicsit másképp érdemes felhasználni a bevezető idejét. Konkrétan: a vezető mutassa be a könyvet és a feldolgozási útmutatót, tájékoztassa a résztvevőket a hetente elolvasandó oldalak számáról (ez általában húsz-harminc között van), és magyarázza el, hogyan kapcsolódnak a kérdések az olvasott anyaghoz! Biztassa a csoportot arra, hogy használják a megadott kérdéseket kiindulási pontként saját bibliatanulmányozásukhoz. Esetleg beszélni lehet arról, milyen stratégia alapján érdemes végezni az olvasást és a feldolgozást a hét során. Lehet, hogy van, akinek jobban megfelel az, ha csak néhány oldalt olvas el és két kérdésre válaszol naponta, a hatodik napot pedig arra fordítja, hogy válaszol a „mélyebbre hatolás” kérdéseire, és tovább elmélkedik. Ami pedig a legfontosabb az első alkalommal: a résztvevők mutatkozzanak be egymásnak, és a vezető különféle kreatív módszerekkel segítsen a csoportnak feloldódni!

Beszélgetés (40 perc)

Az anyagban végig csillaggal (*) jelöltük azokat a kérdéseket, amelyek érzésünk szerint leginkább gyümölcsözőek és érdekesek lehetnek csoportos megbeszéléshez. A résztvevőknek érdemes már a találkozó előtt megismerkedniük ezekkel a kérdésekkel. Természetesen ezek csupán javaslatok. A vezető saját felkészülése során feljegyezhet egyéb olyan kérdéseket, amelyek szerinte különösen illenek a csoport helyzetéhez, és tartalmas beszélgetésre serkenthetik a résztvevőket. Sokszor azoknak a kérdéseknek van a legtöbb haszna és legmaradandóbb hatása, amelyeket kimondottan a csoport helyzetéhez, ismereti szintjéhez és hasonlókhoz szabtak. Reményeink szerint az útmutató olyan forrásanyag lesz majd, amely segíti az elindulást, és további kreatív, érdemleges próbálkozásokat szül, amelyek elmélyítik az ismeretet, a hitet és a szeretetet.

A csoportos beszélgetést elő lehet segíteni (akár az útmutatóból vett, akár a felkészülés során megfogalmazott) kérdések felvetésével és a résztvevők válaszadásra történő biztatásával. Hogyan válaszolták meg az útmutatóban szereplő kérdéseket? Milyen új fogalmakkal találkoztak? Milyen új megértést nyertek a Szentírásból; milyen igeverseket tanulmányoztak vagy használtak elmélkedésre? Milyen új meglátást fedeztek fel a keresztény élettel, illetve a misszióval kapcsolatosan, és hogyan lehetnek ezek a meglátások hatással az életükre ma? Volt-e valami, amivel nem értettek egyet, és ha igen, miért? Mi az, ami zavart keltett bennük? Nem baj, ha egy kérdés elhangzása után először csend támad.

Ahogy a beszélgetés halad előre, és egyik hét telik a másik után, a résztvevők egyre könnyebben megosztják majd válaszaikat és hangot adnak gondolataiknak. A vezető vigyázzon, ha kísértést érez arra, hogy mindig megtörje a csendet „a válasszal”, általában az egész csoportos tanulmányozás ideje alatt óvakodjon attól, hogy uralja a társalgást! Amennyire lehetséges, törekedni kell a helyeslésre minden egyes felszólalás esetén, és biztatni a résztvevőket arra, hogy továbbra is vegyenek részt a beszélgetésben. Ha esetleg muszáj foglalkozni téves elgondolásokkal, fontos, hogy szeretettel és gyengédséggel tegye a vezető!

Ha úgy tűnik, hogy a Lélek különleges módon munkálkodik egy beszélgetés során, nem szabad félni attól, hogy a csoport elidőzzön egy adott kérdésnél vagy témánál, viszont az is fontos, hogy a vezető figyeljen oda, mikor kell továbblépni a beszélgetésben. Igyekezni kell mindenkit bevonni a beszélgetésbe, külön odafigyelve azokra, akik talán hozzátehetnének valami értékeset, de csendben maradnak. A vezető imádkozzon az alkalom előtt és alatt is, hogy a Lélek adjon neki fogékonyságot az együttlét alakulására és szükségeire!

Érdemes lehet a beszélgetés utolsó öt-tíz percét arra szánni, hogy a csoport megvitassa, milyen gyakorlati hatása lehet a megvitatott témáknak a hétköznapi életünkre. Különösen hasznos lehet átnézni a „mélyebbre hatolás” szakaszban található kérdéseket. A vezető kérdezze meg, milyen elhatározásokat hoztak a csoport tagjai, és milyen konkrét stratégiát gondoltak ki a tanult igei igazság megvalósítására!

Ima (10 perc)

Szeretnénk bátorítani a csoportokat a hosszabb ideig tartó közös imára a találkozók végén. Javasoljuk, hogy legalább az utolsó tíz percet szánják imádkozásra. Ez történhet együtt, nagy csoportban vagy kisebb csoportokban is. A kiscsoportok maradhatnak ugyanazok végig a csoportos tanulmányozás ideje alatt, vagy változhatnak hétről hétre. Akármelyik módszert választja is a csoport, reméljük, hogy az egymásért való imádkozás szerves része lesz az együttléteknek a csoporttalálkozók ideje alatt is, meg a hét során is.

A csoportos imádkozásra való biztatás céljából, és hogy a csoport gyakorlással és tapasztalati úton tanulhassa meg, milyen kulcsfontosságú szerepe van az Igének az imádkozásban, minden hétre javasoltunk egy zsoltárt, amelyet a beszélgetés végén együtt imádkozhat el a csoport (lásd az útmutató „Zsoltár-imádkozás” című részét). Lehet, hogy van, akinek teljesen ismeretlen lesz ez a módszer, és nem tudja, hogyan fogjon hozzá. Érdemes elmondani, hogy egyszerűen a zsoltáros (Istentől ihletett) szavait használjuk fel imádságunk lelkületének, módjának, céljainak és tartalmának kialakításához. Szeretnénk bemutatni, hogyan jelenthetnek ösztönzést imádságaink számára a zsoltárok, ezért az útmutatónak ezt a részét egy olyan imádsággal zárjuk, amelyet a 84. zsoltárból merítettünk.

Milyen kedvesek a te hajlékaid, ó, Seregek Ura!

Add, hogy miközben gyermekeid együtt olvassák, tanulmányozzák Igédet és beszélgetnek róla, sóvárogjon, sőt epedjen a lelkük az Úr udvarai után, ahol megláthatnak Téged és élvezhetik jelenlétedet!

Add, hogy gyermekeid teste és lelke ujjongva kiáltson az élő Istenhez!

Még a veréb is talál házat, és a fecske is fészket, ahova fiókáit helyezi oltáraidnál, Seregek Ura, királyunk és Istenünk!

Boldogok, akik házadban laknak, szüntelenül dicsérhetnek téged!

Hadd legyenek áldottak azok az emberek, gyülekezetek és csoportok, akik részt vesznek ebben a csoportos tanulmányozásban, akiknek te vagy erejük!

Hadd legyen a szívükben út, amely egyenesen a Te trónodhoz vezet!

Add, hogy újult erővel haladjanak, és félelem nélkül, nagy boldogsággal jelenhessenek meg Előtted!

Hallgasd meg imádságunkat, Atyánk, Istenünk, és figyelj könyörgésünkre, Izráel Istene!

Pajzsunk vagy, nézz ránk, áraszd ki áldásodat azokra a gyülekezetekre, csoportokra és emberekre, akik részt vesznek ebben a csoportos tanulmányozásban, hogy megláthassanak Téged!

Bizony, jobb egy nap a Te udvaraidban, a Te jelenlétedben, mint máshol ezer.

Formáld át a szíveket, hogy lássák ezt, és elhiggyék; adj olyan lelkületet mindnyájunknak, hogy szívesebben álljunk a Te házad küszöbén, mint hogy a kényelmes élet, anyagi gazdagság és presztízs életét éljük, gonoszság által épült házakban!

Mert melegséggel és élettel teli nap vagy Te, és pajzs, amely megvéd bennünket minden támadástól.

Adj a te népednek kegyelmet és dicsőséget!

Nem vonsz meg semmi jót azoktól, akik a Te utaidon járnak, ezért add, hogy a Te utaidon járjanak gyermekeid, és áraszd el őket javaiddal!

Ó, Seregek Ura, boldogok azok, akik benned bíznak! Kérünk, áldd meg népedet! Ámen.

Bevezető

Hogyan lett belőlem keresztény hedonista?

Olvasás és elmélkedés

*1. A Westminsteri Kiskáté első válasza azt mondja: „Az ember fő célja, hogy Istent dicsőítse, és Benne gyönyörködjön örökké.” A szerző szerint hogyan kapcsolódik egymáshoz az Isten dicsőítéséről szóló tagmondat és a Benne való gyönyörködésről szóló tagmondat? (17–18. oldal)

2. Milyen kezdeti felfedezésben volt segítségére Blaise Pascal a szerzőnek a keresztény hedonizmus felé vezető útján? (19. oldal)

*3. Milyen meglátással gazdagította ezt C. S. Lewis (20–21. oldal)? A szerzőt ez megdöbbentette; és önt? Miért, vagy miért nem?

4. Mi volt a harmadik meglátás, amelyet visszatekintve „olyan világosan lát” a szerző (22. oldal)?

*5. Hogyan kapcsolódik egymáshoz a dicsőítés és az öröm, amit a szerző C. S. Lewis és Jonathan Edwards segítségével fedezett fel (23–24. oldal)? Hogyan segíthet ez tisztázni a képmutatás jelentését? (25. oldal)

*6. Mit jelent az, hogy Isten „[boldogságra való] törekvésünk végcélja, nem pedig eszköz valamiféle egyéb cél elérésére” (26. oldal)? Magán Istenen kívül milyen más cél elérésére vagyunk hajlamosak eszköznek tekinteni Istent?

*7. A szerző szerint miért „nem isteníti a gyönyört” a keresztény hedonizmus? (27. oldal)

8. Magyarázza el saját szavaival, mit jelent „az erkölcsi önigazolás általános elmélete” (27. oldal)? Hogyan felel a szerző arra a kritikára, hogy a keresztény hedonizmus is ilyen elmélet lenne? (27–28. oldal)

9. Hogyan jellemzi a szerző a szeretet és a boldogság közti kapcsolatot? Miért tartja túlzottan leegyszerűsítőnek a „Legyünk jók, mert attól boldogok leszünk” mondást? Az erénynek milyen létfontosságú, radikálisan életet változtató, meghatározó pontja marad ki ebből a túlzott leegyszerűsítésből? (28–29. oldal)

10. Írja le saját szavaival a keresztény hedonizmus alapját képező öt meggyőződést! (31–32. oldal)

Mélyebbre hatolás

- Válasszon ki öt-tíz zsoltárt olvasásra és elmélkedésre! Írja ki ezekből a „hedonista nyelvezet” megnyilvánulásait, amelyekkel találkozik! Hogyan tekintenek a zsoltárosok Isten jóságára, kegyelmére, jellemére és méltóságára?

- Mit parancsol Isten ezekben a zsoltárokban a szívünkkel és érzelmeinkkel kapcsolatban? Hogyan érintik ezek a követelmények önt személyesen? Felszabadítóak? Ijesztőek? Börtönbe zárják? Miért?

- Olvassa el a Zárszót: „Miért írtam ezt a könyvet? Hét ok” (367–376. oldal), hogy ráhangolódjon a szerző indítékaira és céljaira a könyv megírásával kapcsolatban! Írjon le minden Önben felmerülő kérdést, bizonytalanságot vagy ellenvetést a szerző keresztény életről alkotott felfogásának vonatkozásában! Ezeket végig felhasználhatja majd a tanulmányozás során.

Zsoltár-imádkozás

100. zsoltár

Első fejezet

Isten boldogsága: a keresztény hedonizmus alapja

Olvasás és elmélkedés

*1. A szerző szerint miért hathat furcsán, ha azt mondjuk: „Isten fő célja az, hogy Istent dicsőítse, és Önmagában gyönyörködjön örökké” (33. oldal)? Milyen okok miatt vagyunk hajlamosabbak a mi kötelességünkre gondolni inkább, mint Isten tervére? Ezek mind jó okok, mind rosszak, vagy esetleg vegyesek? Értékelje ki őket!

*2. Miért mondja a szerző, hogy Isten boldogsága a keresztény hedonizmus alapja? (34–36. oldal)

3. A szerző szerint mit jelent azt mondani, hogy Isten uralma korlátlan (34. oldal)? Miért van az, hogy Isten korlátlan uralma vagy szuverenitása az Ő boldogságának az alapja (35. oldal)? Ennek fényében mit kell tennie a szerzőnek, mielőtt elmagyarázhatná, miért Isten boldogsága a keresztény hedonizmus alapja?

4. A világmindenségben bekövetkező történések közül mennyi köszönhető végső soron Isten szuverén céljának? Mi a legegyértelműbb történelmi példa arra, hogy még az emberek erkölcsileg gonosz döntései és tettei is Isten szuverén tervének részét képezik? (36–39. oldal)

*5. Magyarázza el, mit ért a szerző az alatt, hogy „szűk lencsén” vagy „széles látószögű lencsén” keresztül nézünk-e egy gonosz eseményre (43–44. oldal)! Mi a különbség Isten „erkölcsi akarata” és az Ő „elrendelt akarata” között, és milyen fényt vet ez megértésünkre azzal kapcsolatban, hogy Isten szuverén céljai a gonosz fölött is diadalmaskodnak? (Lásd az 5. lábjegyzetet a 44. oldalon)

6. Milyen fontos átmenet következik be a szerző érvelésében a 46. oldalon; milyen kérdésre próbál itt választ adni? Milyen választ javasol? (46–47. oldal)

*7. Miért lenne Isten hamis, ha indulatai legfőképpen nem Önmagára irányulnának (47–48. oldal)? Hogyan viszonyul Jézus Krisztus ahhoz, hogy Isten mindenekelőtt Önmagában gyönyörködik? (49. oldal)

8. Mit ért a szerző az alatt, hogy Isten munkái az Ő saját magában lelt örömének „túláradásai” (51. oldal)? Mihez hasonlítja a szerző Isten örömének ezt a kiáradó jellemvonását? Milyen viszonyt kell látnunk Istennek a teremtésben és a megváltásban véghezvitt tevékenysége, illetve aközött, amiben Isten leginkább gyönyörködik?

9. A 50–51. oldalon döntő fontosságú átmenet következik be a szerző érvelésében. Milyen kérdést vet fel az az igazság, hogy Isten indulatai legfőképpen Önmagára irányulnak, amelyre a szerző a fejezet hátralevő részében megkísérel válaszolni? Fogalmazza át a kérdést saját szavaival!

*10. Mit jelent a „másodkézből élő”? Miért nem tekinthetjük Istent ilyennek? Milyen bibliai igék mutatnak rá arra, hogy csupán felszínes hasonlóságot találhatunk Istennek saját dicsősége bemutatására vonatkozó célja és a másodkézből élők hiúsága között? Milyen más igeversek jutnak az eszébe azokon kívül, amelyeket a szerző említett? (53–54. oldal)

Mélyebbre hatolás

- Az 55. oldalon a szerző nagyon fontos megállapítást tesz: „Mivel Isten egyedülálló módon maradéktalanul dicsőséges, teljes mértékben önálló Lény, muszáj Önmagáért lennie ahhoz, hogy értünk lehessen”. Fogalmazza át ennek a mondatnak minden egyes tagmondatát a saját szavaival úgy, hogy érthető legyen az ön számára, és egyben hitelesen tükrözze a szerző által szándékolt értelmet! Mit kell Istennek adnia nekünk, ha végtelenül szeretni akar bennünket? Az Ő dicséretére vonatkozó követelése hogyan kapcsolódik ahhoz, hogy megadta nekünk ezt a rendkívül értékes ajándékot? (55–57. oldal)

- Sokan nincsenek meggyőződve arról, hogy Isten legfőbb célja mindenben az, hogy az Ő dicsőségét megőrizze és bemutassa, és hogy indulatai legfőképpen saját Magára irányulnak. Ez egyszerűen túlságosan ellentmondásosan hangzik a szeretetről alkotott uralkodó nézettel. Tudna olyan bibliai példákat említeni, ahol Isten azt mondja, hogy az Ő nevéért cselekedett? Fogalmazza meg saját szavaival, hogyan lehet Isten saját dicsőségére való törekvése az alapja irántunk való szeretetének és a kegyelemben való reménykedésünknek!

Zsoltár-imádkozás

135. zsoltár

2. fejezet

Megtérés: a keresztény hedonista létrejötte

Olvasás és elmélkedés

1. Milyen kettős célja van ennek a fejezetnek? (63. oldal)

*2. Miért akar a szerző bevezetni olyan kifejezéseket, mint a „keresztény hedonizmus”, „keresztény hedonista”, vagy „Jézust minden másnál nagyobb kincsnek tartani”? (63–64. oldal)

*3. Határozza meg saját szavaival, mit jelent a megtérés! Milyen két emberi cselekedet játszik szerepet a megtérésben (75–76. oldal)? Miért mondja a szerző, hogy ez a két cselekedet valójában „ugyanannak az érmének a két oldala”? (75. oldal)

*4. Miért kell a megtérést Isten ajándékának tekintenünk? Milyen igeversek juttatnak erre a következtetésre bennünket? (75–77. oldal)

5. Sorolja fel az indokokat, hogy ön szerint miért jó példa Lázár feltámasztása Isten újjászülő munkájára! (79–80. oldal)

*6. Mit ért a szerző az alatt, hogy a megtérés az üdvösség feltétele? Miért nem „az üdvösség megszerzésének módja”? Hogyan okozhat zűrzavart ebben a témában, ha nem határozzuk meg világosan az üdvösség fogalmát? (80–81. oldal)

7. Írja le, milyen kapcsolat van az öröm és a hit között! Milyen értelemben a hit gyümölcse az öröm? Milyen értelemben a hit gyökere az öröm? Milyen értelemben lényegi része a hitnek az öröm? (84–89. oldal)

8. A világosság iránti szereteten kívül mi más késztethet arra valakit, hogy „a világosságra jöjjön”? Miért jelentene bármilyen ehhez hasonló indíték gyalázatot a világosságra nézve? (86. oldal)

*9. A szerző szerint mi az „üdvözítő hit” (vö. 87–88. oldal)? Magyarázza meg, miért vezeti ez a meghatározás arra a kijelentésre a szerzőt, hogy a megtérés a keresztény hedonista megteremtése!

*10. Mi az a legfőbb jó, amelyért Krisztus meghalt, hogy biztosíthassa azt mindazok számára, akik teljesen Benne bíznak (87–88. oldal)? Vizsgálja meg saját szívét! Vajon ez a legfőbb jó az ön szívének legfőbb kincse? Miért, vagy miért nem? A Szentírás alapján milyen módokon tudjuk megvizsgálni saját szívünket?

Mélyebbre hatolás

- A 88. oldalon a szerző felteszi a kérdést: „Akarnánk-e a mennybe jutni, ha Isten nem lenne ott, csak az ajándékai?” Válaszoljon erre a kérdésre, és indokolja is meg válaszát! Milyen ajándékok versengenek a szeretetéért? Imádkozzon, hogy tudjon nagyobb gyönyörűséget találni Magában Istenben, mint az ön szívének legfőbb gyönyörűségében!

- Olvassa el az első bekezdést a 77. oldalon és a 13. lábjegyzetet! Mi a különbség a „fizikai fogyatékosság” és az „erkölcsi képesség hiánya” között? További segítséget talál, ha elolvassa a következő cikket honlapunkon: „A Response to J. I. Packer on the So-Called Antinomy Between the Sovereignty of God and Human Responsibility” (rákeresve a címre a www.DesiringGod.org oldalon). Milyen igeversek jutnak az eszébe erkölcsi képességünk hiányával kapcsolatban?

- Sokan megbotránkoznak a „keresztény hedonizmus” kifejezésen. Pedig ahogyan ebben a fejezetben láthattuk, a szerző úgy véli, ez a kifejezés összhangban áll a Biblia tanításával, és rendkívül hasznos modern kultúránkban. Önnek van-e bármilyen fenntartása vagy ellenvetése a „keresztény hedonizmus” kifejezéssel szemben? Ha igen, mi az? Írja le fennmaradó kérdéseit vagy aggodalmait, és majd beszélje meg a csoportjával!

Zsoltár-imádkozás

130. zsoltár

3. Fejezet

Imádat: a keresztény hedonizmus lakomája

Olvasás és elmélkedés

*1. Miért fontosabb az imádat helyénél az, hogy hogyan végezzük és kire irányul? Milyen két szó felel meg a János 4,23-ban a „hogyan” és a „kit” kérdésének? Indokolja az összefüggést! Mi történik, ha egyik vagy másik elem hiányzik az imádatra irányuló erőfeszítésünkből? (96–97. oldal)

*2. A szerző által a 97. oldalon használt „tüzelőanyag, kemence és hő” hasonlatban mi az imádat tüzelőanyaga, kemencéje, illetve hője? Milyen szerepet játszik a Szentlélek?

3. Bár az imádat valamiféle külsődleges cselekedettel jár együtt, miért kell úgy tekintenünk rá, mint ami „egy módja annak, hogy örömmel visszatükrözzük Isten méltóságának ragyogását Felé” (112. oldal)? Milyen lehetséges félreértést okozhat az örömmel szó? Milyen, még ennél is rosszabb félreértést okozhat, ha nem használjuk az örömmel szót? (100–101. oldal)

*4. Mitől lesz hiábavaló az imádás? Az Isten iránti őszinte szereteten kívül mi indíthat még valakit arra, hogy imádatát kifejezze valamilyen cselekedettel? (102–103. oldal)

*5. Magyarázza el, mit jelent ez a mondat: „Az imádat végcél önmagában”! Hogyan kapcsolható össze ez a „spontán érzelmekkel”? Ha az imádat végcél önmagában, vezethet-e valaha bármi máshoz? Ha igen, hogyan, és mihez? (109–112. oldal)

6. A szerző által említett példában, amikor rózsát vesz a feleségének az évfordulójukon (113–114. oldal), miért lenne tiszteletlenség a felesége iránt, ha azt mondaná: „Ez a kötelességem”? És miért fejezné ki a megbecsülését, ha azt mondaná: „Örömmel teszem”? Mi az imádat valódi kötelessége? Milyen értelemben „kötelesség”?

*7. Válaszoljon a következő ellenvetésre: „Ha az imádat örömét önmagában végcéllá tesszük, akkor Istent tesszük a mi célunk eszközévé ahelyett, hogy mi lennénk az Ő céljának eszköze. Éppen ezért a keresztény hedonizmus emberközpontú” (vö. 115–117. oldal)!

8. Nevezze meg saját szavaival az imádat három szakaszát (117–119. oldal)! Hogyan jelenthet bátorítást, ha tisztában vagyunk ezekkel a szakaszokkal?

9. Hogyan teszi tönkre az igaz imádat lehetőségét az az elgondolás, hogy az örömre való törekvés erkölcsön aluli vagy erkölcstelen (120–125. oldal)? Olvassa el a Carl Zylstra-idézetet a 14. lábjegyzetben a 123. oldalon! Miért mondja a szerző: „Ha így tesszük fel a kérdést, nem lehet őszinte választ adni rá”?

10. Miben kell gyökereznie az Isten iránti őszinte érzelemnek; mi az, ami ezt formálja, és miért (125–128. oldal)? Ez a fejezet arról a valóságról szól, hogy „a valódi imádat mindig egyesíti a szívet és a fejet, az érzelmet és a gondolatot, az érzést és az elmélkedést, a doxológiát és a teológiát” (125. oldal). A fejezet nagy része ezeknek a pároknak az első felére összpontosít (vagyis a szívre, az érzelemre, az érzésekre és a doxológiára). Mit gondol, miért van ez így?

Mélyebbre hatolás

- Gondolkozzon el ezen a kijelentésen: „Ahol az Isten iránti érzések halottak, ott az imádat is halott” (102. oldal)! Válasszon ki kettőt a szerző által a 103–105. oldalakon említett érzések közül, és gondolkozzon azon, mi az Istennel kapcsolatban, aminek ilyen érzéseket kellene ébresztenie a szívünkben! Vizsgálja meg saját magát, hogy meglássa: Istennek ezek a tulajdonságai ébresztenek-e ilyen érzéseket az ön szívében! Most tegye meg ugyanezt két olyan belső érzéssel is, amelyet a szerző nem említ, de amelyek „visszatükrözik Isten dicsőségének méltóságát”!

- Gondolkozzon el a 128–132. oldalak tartalmán! Mi következik ebből a fejezetből az imádat formáira nézve?

- Olvassa el a 6. lábjegyzetet a 113. oldalon! Magyarázza el, mit ért E. J. Carnell „erkölcsi megelégedés” alatt! Hogyan lehet az imádat gyümölcs, és nem munka? Most olvassa el a Máté 25,31–40-et! Hogyan kapcsolódnak Carnell meglátásai ehhez a szakaszhoz? A juhok, akikhez Jézus beszél, jó és szeretetteljes tetteket vittek véghez másokért? Miért lepődnek meg Jézus szavain? Miért kellene csodának tekintenünk az Istent és másokat is igazán szerető szívet? Milyen következményei lesznek ennek az imádkozással kapcsolatos felfogásunkra nézve?

Zsoltár-imádkozás

63. zsoltár

4. fejezet

Szeretet: a keresztény hedonizmus fáradozása

Olvasás és elmélkedés

1. A 4. fejezetben a szerző nagyot vált a vertikális keresztény hedonizmusról – mire (136–137. oldal)? Jellemezze saját szavaival, mit jelent ez! Miben különbözik ez a fejezet az első háromtól? Milyen hasonlóságok vannak köztük?

2. Mi ennek a fejezetnek a legfőbb érve? (136. oldal, vö. 141. oldal)

*3. Milyen két utalást találunk az 1Korinthus 13,5 közvetlen szövegkörnyezetében arra nézve, hogy nem helytelen tudatosan saját nyereségünkre törekedni a mások iránti szeretetünkben? Soroljon fel más igeverseket, amelyek ön szerint alátámasztják ezt! Edwards szerint mi az a „nyereség”, aminek motiválnia kell bennünket? Milyen „nyereség” jelentene helytelen motivációt? (136–140. oldal)

*4. Mi a jó abban az elterjedt mondásban, hogy „a szeretet nem az, amit érzünk, hanem amit teszünk”? Miért elégtelen és esetlegesen félrevezető jellemzése ez a szeretetnek? Miért nem lehet a szeretetet pusztán a cselekedettel egyenlővé tenni? Hogyan lehetséges odaadni minden vagyonunkat a szegényeknek, és mégsem szeretni igazán? (142–144. oldal)

*5. Milyen négy észrevételt tesz a szerző a 2Korinthus 8,1–4.8 alapján, miközben kialakítja a valódi szeretetről alkotott felfogását? Hogyan határozza meg a szerző a bibliai szeretetet (145–148. oldal)? Milyen kapcsolat áll fenn a vertikális keresztény hedonizmus, azaz az Istenben való öröm és a mások iránti, horizontálisan gyakorolt szeretet között?

6. A 2Korinthus 2,2 szerint mi szerez nagy örömöt Pálnak? A 2,3 szerint mit vár el Pál, mi legyen a korinthusiak öröme? Mit árulnak el ezek az észrevételek nekünk a szeretetről? Hogyan viszonyul ez a nézet a szeretet lényegéről a 2Korinthus 8-ban (149–152. oldal) található nézőponthoz?

*7. Mi a nagy akadálya mind Isten igaz imádatának, mind a felebarát iránti őszinte szeretetnek (159–160. oldal)? Hogyan küzdhetjük le ezt az akadályt? Miért jó hír ez?

*8. Magyarázza el, mit ért a szerző „elégedetlen megelégedettség” alatt (153–154. oldal)! Hogyan kapcsolódik az együttérző sírás az örömhöz? Miért mondja a szerző, hogy a szeretet öröme sokba kerül (160–169. oldal)? Hogyan létezhet egymás mellett az örömtől túláradó szívben a bánat, a gyötrődés és a könnyek?

9. Miért gondolhatják úgy egyesek, hogy a jutalom által motivált szeretetteljes cselekedetek nem is igazán szeretetteljesek, hanem pusztán üzérkedő próbálkozások? A fejezet elolvasása alapján mit gondol, miért nem üzérkedő a szeretetről alkotott keresztény hedonista nézet (lásd 154–159. oldal)? Magyarázza el, milyen viszonyban áll egymással a tényleges szeretetteljes tettben lelt öröm és a megígért jutalom öröme (169–172. oldal)! Hogyan óvja meg ez a viszony a szeretetet attól, hogy kalmárkodássá váljon?

10. Jellemezze „a pszichés folyamatot, melynek révén az Istenben való gyönyörködésünk elvezet a szeretet fáradozásához” (175. oldal, vö. 172–174. oldal)! Hogyan kapcsolódik örömünk „megkettőzése” a felebarátunk iránti valódi szeretethez?

Mélyebbre hatolás

- Mit gondol a szerző kijelentéséről, hogy a gyönyörködésre való törekvés nélkül lehetetlen valóban szeretni másokat vagy kedvében járni Istennek? Miért állítja ezt a szerző? Ön egyetért ezzel vagy sem? Miért?

- Magyarázza el, mi a különbség a boldogság mint „cél” vagy „indíték”, vagy pedig mint puszta „következmény” vagy „váratlan meglepetés” között! A fejezetben olvasottak alapján válaszoljon a filozófiaprofesszor által felvetett ellenvetésekre, amelyek a 136. oldalon szerepelnek! Válaszában idézzen olyan igéket is, amelyeket a fejezet nem említ!

Zsoltár-imádkozás

15. zsoltár

5. és 6. fejezet

Szentírás: a keresztény hedonizmus gyújtósa
Imádság: a keresztény hedonizmus ereje

Olvasás és elmélkedés

1. Mit jelent a fejezet címe, amely a Szentírást a „keresztény hedonizmus gyújtósának” nevezi? Mi a fejezet célja, és milyen három lépésre van szükség ennek a célnak az eléréséhez? (177–179. oldal)

*2. Válasszon ki hármat Isten Igéjének a 180–189. oldalakon tárgyalt áldásai közül, amelyek a legtöbbet jelentik önnek! Hogyan hozza létre Isten Igéje ezeket az áldásokat? Hogyan „gyújtják lángra” ezek az áldások a mi örömünket? Gondoljon az Ige két másik áldására, amelyeket a szerző nem említett! Hogyan hozza létre Isten Igéje ezeket, és hogyan gyújtják lángra örömünket?

*3. Miért használja a szerző azt a képet, hogy „forgassuk” Isten Igéjének kardját? Mit ért az alatt, hogy viselnünk kell az Igét, ha forgatni akarjuk? Milyen lépéseket kell tennünk, hogy viselhessük az Igét (gondoljon Müller György bizonyságára a 192–195. oldalon a gyakorlati megvalósulás tekintetében)? (Vö. 179., 191., 195. oldal)

*4. Hogyan segíthet az imádsággal kapcsolatos helyes meglátás rámutatni, hogy a saját örömünkre való törekvés és Isten dicsőségének keresése egy és ugyanaz? (197–200. oldal)

5. Hogyan dicsőíti Istent az imádság? Mit jelez a gyatra imaélet az Isten kilétével kapcsolatos megértésünk vonatkozásában? Miért? (199–201. oldal)

*6. Mit jelent az „énközpontú”? Az imádságot énközpontúnak kell-e tekinteni? Miért, vagy miért nem? A Jakab 4,3–5 szerint hogyan tehetjük felszarvazott férjjé Istent az imáinkkal? (203–205. oldal)

7. Mi óvja meg imáinkat attól, hogy a bálványimádás bűnösen énközpontú és házasságtörő eszközeivé váljanak? Lehetséges-e kívánkozni a teremtés után és élvezni azt anélkül, hogy bálványimádók lennénk? Miért, vagy miért nem? (205–208. oldal)

*8. Miért kell „óvakodnunk Isten szolgálatától” (209. oldal)? Milyen értelemben nem szabad Istent szolgálnunk? Milyen értelemben követeli az imádság értelme azt, hogy kerüljük Isten ilyen módon történő szolgálatát? Hogyan mutatnak rá ezek a válaszok arra, hogy Isten egyedülálló a világ összes többi úgynevezett istenéhez képest? (209–215. oldal)

9. Miért egyenlő az imádság „az Istenre való várakozással”, és miért ez „az ellenszer az önteltség betegségére” (212. oldal)? Ennek fényében hogyan kell szolgálnunk Istent? Hogyan viszonyul erőfeszítésünk és engedelmességünk ehhez a fajta szolgálathoz? (213–215. oldal)

10. Milyen két okot találhatunk a János 16,24 szövegösszefüggésében arra, hogy a mély imaélet teljes örömhöz vezet? (217–224. oldal)

Mélyebbre hatolás

- A szerző szerint mi az egyik fő oka annak, hogy sok gyülekezeti tag nem él mély, eleven imaéletet (228–229. oldal)? Határozza el, hogy ezen a héten megtesz néhány gyakorlati lépést a szerző 229. oldalon található záró buzdítására reagálva! Foglalja írásba az elhatározásait!

- Ebben a segédanyagban egyedül az 5. és 6. fejezetet vontuk össze. Ön szerint miért együtt tárgyaltuk ezeket? Hogyan kapcsolódik egymáshoz a Szentírás és az imádkozás? Miért kellene mindig úgy gondolnunk erre a kettőre, hogy kéz a kézben vesznek részt az örömért folytatott küzdelemben?

Zsoltár-imádkozás

19. zsoltár

7. fejezet

Pénz: a keresztény hedonizmus valutája

Olvasás és elmélkedés

*1. Hogyan támasztja alá az 1Timóteus 6 pénzzel kapcsolatos tanítása a Szenvedélyem, Isten központi érvelését? (231–232. oldal)

2. Miért fontos az, hogy a kegyességet pénzbeli haszonért „eladni” próbáló emberekre nem úgy reagál Pál, hogy azt mondja: „Ne a nyereségért éljetek!”? Hogyan válaszol ehelyett? (232–233. oldal)

*3. Mi a lényege „A fizetésemelés nem meggazdagodás” című szakasznak? Miért fontos ezt felismerni? Mitől óv és mitől nem óv Pál az 1Timóteus 6-ban? (234–235. oldal)

4. Milyen három indokot ad meg Pál az 1Timóteus 6,7–10 szakaszban arra, hogy ne törekedjünk meggazdagodni? (235–239. oldal)

*5. Milyen „kincset” kell keresnünk, és hogyan? (241–245. oldal)

6. A 244. oldalon a szerző megemlíti, hogy Lukácsnál több mint negyven helyen kapcsolódnak Jézus parancsaihoz jutalmakra vonatkozó ígéretek és a büntetés fenyegetése. Keressen ki ötöt ezek közül, és vizsgálja meg őket! Ezek is ugyanazt a fajta kincskeresést dicsérik, mint amit a szerző? Miért, vagy miért nem?

*7. Honnan tudhatjuk, hogy amiről Pál az 1Timóteus 6,19 végén beszél, az az örök élet? Hogyan állíthatja a szerző, hogy az örök életünk forog kockán a pénzhasználatunk vonatkozásában, miközben fenntartja, hogy semmilyen módon nem lehet kiérdemelni az örök életet? Ennek fényében milyen három utasítást ad Pál az 1Timóteus 6-ban a gazdagoknak? (247., 253. oldal)

8. Mi a jóléti evangélium? Mi az igaz ebben a tanításban? Mi a hamis benne? Mennyiben különbözik ettől az 1Timóteus 6,17? (247–249. oldal)

*9. Mit ért a szerző „háborús életvitel” alatt? Mi ez a háború? Miért nem csak „egyszerű életmódot” javasol? (250–255. oldal)

10. A 253–254. oldalon a szerző a lelkipásztoroknak ad tanácsot arra nézve, hogyan javasolják a háborús életmódot a gyülekezetüknek, és azt mondja: „Nem könnyíti meg a dolgot azzal, hogy törvényt szab” (254. oldal). Mit ért a szerző a „törvény lefektetése” alatt? Miért „könnyítené meg” ezzel a dolgot? Ez miért nem hit által való élet, vagyis miért nem jelenti azt, hogy kincsként becsüljük azt, amit Isten jelent a számunkra Jézusban?

Mélyebbre hatolás

- Gondolja át, milyen három szinten élünk az Efezus 4,28-ban említett dolgokkal (254. oldal)! Kérdezze meg önmagától, hogy ön melyik szinten áll! Miért adott önnek Isten gyarapodást? Próbáljon konkrét okokra vagy területekre gondolni, amelyekkel kapcsolatban indítást érez bőségének odairányítására!

- A fejezet egyik legkomolyabb intése az, hogy válasszuk a „háborús életvitelt”. Olvassa át újra a 250–253. oldalakat! Milyen stratégiákat vetett be annak érdekében, hogy a lehető leghatékonyabban ki tudja használni ajándékait és forrásait a rászorulók érdekében és az evangélium terjedésére? Milyen további stratégiákat vethetne be?

Zsoltár-imádkozás

4. zsoltár

8. fejezet

Házasság: a keresztény hedonizmus mátrixa

Olvasás és elmélkedés

1. Miért mondja a szerző, hogy „aligha van még egy olyan hedonista szakasz a Bibliában”, mint az Efezus 5,25–30 (257. oldal)? Sorolja fel az összes „hedonista” elemet, amit csak talál ebben a szakaszban!

2. Mi a különbség az önérdek és az önzés között? Miért nem lehet az önérdeket kizárni a szeretetből? (258–259. oldal)

3. Milyen értelemben parancsolja meg Jézus a János 12,25-ben, hogy „gyűlöljük meg az életet”? Az életnek ez a „gyűlölete” hogyhogy nem mond ellent Pál állításának, miszerint „a maga testét soha senki nem gyűlölte”? Hogyan viszonyul egymáshoz az énszeretet, amit Pál feltételez, és a férjnek a felesége iránti szeretete, illetve fordítva? (260–263. oldal)

4. Miért tételezhetjük fel, hogy nem a házasság az elmagyarázandó titok, hanem Krisztusnak az egyházzal való kapcsolata az a titok, amelynek elmagyarázásához és jellemzéséhez Pál a házasságot használja? Miért tekinti Pál a házasságot felfedni és megmagyarázni való titoknak? (264–269. oldal)

*5. Miért szán a szerző időt arra, hogy elmagyarázza az 1Mózes 2,24 szövegösszefüggését és azt, hogy miért nagy titok a házasság? Lásd különösen a 264. és 269. oldalt! Mi az alapja a házasságban megnyilvánuló szeretetmintának, amelyről a fejezet hátralevő része beszél?

*6. Mi a legfőbb oka annak, hogy a szerző szerint a feleség „legyen kész alávetni magát férje tekintélyének, és legyen hajlandó követni férje vezetését” (272. oldal)? Hogyan támogatja ezt a férj (269–273. oldal)? Miért beszél a szerző készségről és hajlandóságról?

*7. Milyen vezetést kell gyakorolnia a férjnek a házasságban, ha Krisztus vezetéséről veszi a példát? A szerző szerint mit foglal magában a vezetés felelőssége, amelyet a férj kapott, és mit nem foglal magában? (273–275. oldal)

*8. Miért fontos, hogy az engedelmesség (és a vezetés) formái szükségszerűen váltakoznak a 275–276. oldal szerint? Milyen más okot tudna még felhozni arra, hogy miért fontos ezt felismerni (vö. 253–254. oldal)?

9. Mit tett a bűneset a vezetés és az engedelmesség szerepével a házasságban (277. oldal)?

*10. Hogyan mutatja be a házasság a keresztény hedonizmust?

Mélyebbre hatolás

- Olvassa el a következő cikket online: „What Does It Mean to Love Your Neighbor as Yourself?” (elérhető: desiringgod.org/)! Manapság milyen téves használata fordul elő a leggyakrabban a Lukács 10,27-nek? Miért véli úgy a szerző, hogy a második legnagyobb parancsolatnak ez a használata helytelen? A szerző javaslata szerint hogyan kell úgy szeretnünk felebarátainkat, mint önmagunkat? Hogyan nyilvánulhat meg ez a fajta szeretet az ön saját házasságában, barátságaiban és egyéb kapcsolataiban?

- Olvassa el a férfiasság és a nőiesség meghatározását a Recovering Biblical Manhood and Womanhood című könyv 2. fejezetében (elérhető a Desiring God honlap Online Books szekciójában [28–43. o. az online változatban])! Írja ki azokat a dolgokat, amelyek a szerző szerint nem tartoznak hozzá a férfiassághoz, illetve a nőiességhez! Hogyan óvhat meg bennünket a férfiassággal és nőiességgel kapcsolatos félreértésektől, ha tudjuk, hogy a házasság a keresztény hedonizmus mátrixa?

Zsoltár-imádkozás

45. zsoltár

9. fejezet

Misszió: a keresztény hedonizmus csatakiáltása

Olvasás és elmélkedés

1. A Szentíráson kívül hol talált leginkább megerősítést a szerző a keresztény hedonizmussal kapcsolatos látására (280. oldal)?

*2. Mit jelent a „határvidéki misszió” kifejezés (279–283. oldal)? Próbálja saját szavaival leírni, igei példákkal alátámasztani és szemléltetni!

*3. Miért létfontosságú a misszió a gyülekezet számára; miért szenvedne enélkül alapvető hiányt a szeretete? Mi a tétje annak, hogy elvigyük az evangéliumot azoknak, akik még nem hallották? Honnan tudhatjuk ezt (vagyis milyen igeversekből láthatjuk, hogy csakugyan ez a tétje)? (283–285. oldal)

*4. Mit jelent a „népcsoport” (287–289. oldal)? Milyen igét idéz a szerző, amely segít eljutni erre a meghatározásra? Milyen más igéket tudna mondani, amelyek arra mutatnak, hogy ez a „népcsoporttal” kapcsolatos felfogás helyénvaló?

5. Mi az első ösztönző a Márk 10,25–27-ben a határvidéki misszióra történő odaszánásra (294–301. oldal)? Soroljon fel más igeverseket is, amelyek alátámasztják ezt az igazságot! Miért különösen jó hír ez a keresztény hedonistára nézve (lásd 302. oldal)?

6. Milyen három ösztönzőt találunk a misszióra a János 10,16-ban? (297–301. oldal)?

7. Mi a második nagy ösztönző a Márk 10,25–27-ben arra, hogy odaszánjuk magunkat a határvidéki misszióra (301–305. oldal)?

*8. Feleljen arra az ellenvetésre, hogy a misszió keresztény hedonista megközelítése figyelmen kívül hagyja vagy tagadja az önmegtagadásra vonatkozó igei felhívást!

9. Milyen alapvető oka van, hogy Jézus „megdorgál bennünket az önsajnálatban fetrengő áldozatkész lelkületünkért” (311. oldal)?

*10. Miért van az, hogy a „rokkantakból lesznek a legjobb misszionáriusok” (312–316. oldal)?

Mélyebbre hatolás

- Az egyik téveszme, amellyel az egyháznak meg kellett küzdenie a nagy missziói parancs betöltésére vonatkozó küldetése során, az univerzalizmus. Olvassa el a 283–284. oldalon található idézeteket, hogy legyen némi elképzelése arról, hogyan hangozhat ez ma! Mit jelent pontosan az univerzalizmus? Miért nem biblikus? Ha segítségre van szüksége, nézze meg a negyedik fejezetet John Piper Let the Nations Be Glad: The Supremacy of God in Missions című könyvében (Grand Rapids: Baker, 2010), és hallgassa meg a kivonatolt hanganyagot, amelynek címe: „What happens to those who have never heard the gospel?” (elérhető: desiringgod.org/)!

- A 288–289. oldalon a szerző statisztikai adatokat közöl az el nem ért népcsoportokról, de azonnal hozzá is teszi, hogy az ilyen adatok nagyon hamar elveszítik aktualitásukat. Nézzen utána a friss statisztikáknak az el nem ért népcsoportokkal kapcsolatban olyan weboldalakon, mint például a joshuaproject.net vagy a uscwm.org, és jegyezze fel őket! Ezek alapján jellemezze a határvidéki misszió szükségszerűségét! Mely területeken a legnagyobb a szükség? Stratégiai szempontból melyeket lenne a legfontosabb elérni? Történnek erőfeszítések jelenleg ezek elérésére? Ha igen, beszéljen ezekről!

- Mit jelent a „világkeresztény” kifejezés (292–293. oldal)? Milyen gyakorlati lépéseket tehetne most azonnal annak érdekében, hogy sokkal inkább világkereszténnyé váljon?

Zsoltár-imádkozás

67. zsoltár

10. fejezet

Szenvedés: a keresztény hedonizmus áldozata

Olvasás és elmélkedés

1. Mit ért Pál az alatt, amikor az 1Korinthus 15,19-ben így szól: „Ha csak ebben az életben reménykedünk Krisztusban, minden embernél nyomorultabbak vagyunk”? Miért mondja ezt? (321. oldal)

*2. Miben hasonlít egymásra a Krisztus nevéért elszenvedett üldöztetés és a betegség? Miben különböznek egymástól? (323–324. oldal)

3. Mi alapján tekinthetnek a keresztények minden szenvedést úgy, mint Krisztusért és Krisztussal elhordozott szenvedést? Mit jelent az, hogy a keresztények szenvedése Krisztusért van? Mit jelent az, hogy Krisztussal van? Mi teszi ilyenné a szenvedést a keresztények számára? (323–324. oldal)

*4. Miért nevezi a szerző a kereszténységet a választott szenvedés életének? Milyen okok miatt választhatott szenvedő életet Pál? (324–338. oldal)

5. Hogyan értelmezi a szerző a Kolossé 1,24-et: „Most örülök a tiértetek elviselt szenvedéseimnek, és testemben betöltöm mindazt, ami Krisztus gyötrelmeiből még hátravan, az ő testéért, amely az egyház” (338–342. oldal)? Egyetért az értelmezésével és azzal, ahogyan a szenvedésnek a keresztény életben betöltött szerepéről gondolkodik? Miért, vagy miért nem? Idézzen igeverseket véleménye alátámasztására!

*6. Mit ért a szerző az alatt, hogy „a szenvedés vállalása nem csupán kísérőjelensége a Krisztusról tett bizonyságunknak; hanem annak a látható kifejeződése” (354. oldal)? Hogyan szemléltetik ezt a valóságot a szenvedésről és üldözésről szóló történetek a 347–354. oldalakon?

7. Miért nem ellentmondás a szenvedést a keresztény hedonizmus áldozatának nevezni, ugyanakkor David Livingstone-nal együtt elmondani: „Soha nem hoztam áldozatot”? Miért kell áldozatnak tekinteni a keresztények szenvedéseit? Miért kell úgy gondolni ezekre, mint amik nem is áldozatok? (354–355. oldal)

8. Miért vezeti Pált az öröm keresése a választott szenvedés életére? Miért van az, hogy a saját, Krisztusban való, legmélyebb örömére való törekvése tökéletes összhangban áll a mások iránti mélységes és tiszta szeretetével? Vagyis, hogyan lehet a saját örömünk keresése és a mások örömének keresése egy és ugyanaz? (356–358. oldal)

9. Milyen tekintetben tudunk örvendezni keresztényekként a szenvedésben (358–363. oldal)? Sorolja fel, milyen más módokon és indokokkal lehet még keresztényként örvendezni a szenvedésben, és támassza alá igékkel!

*10. Miért nem szabad a szenvedésben lelt örömöt pusztán jó ajándéknak tekinteni Istentől; miért kell jó célnak is tartani, amelyre törekedni érdemes? Miért nem hisznek egyesek abban, hogy ez így van? Mi a legfőbb célja és alapja a szenvedésben megtapasztalt örömünknek? (358–365. oldal)

Mélyebbre hatolás

- Isten egyik legnehezebben érthető és elfogadható tulajdonsága az, hogy Ő korlátlan uralommal bír minden fölött, beleértve a gonoszságot és a mi szenvedésünket is. Milyen kérdések maradtak még az ön elméjében és szívében azzal kapcsolatban, hogy Isten uralma alatt tartja a gonoszt a világon? Beszélje meg ezeket a csoporttal!

- Gondoljon vissza saját életének néhány jelentős megpróbáltatására vagy szenvedésére, akár kimondottan Jézus nevéért szenvedett üldöztetést, akár betegségtől vagy veszteségtől szenvedett! Mit tudott meg azokban az időkben Istenről? Az Ő jóságáról, szeretetéről, korlátlan uralmáról, irgalmáról és bölcsességéről? Mennyiben látja úgy, hogy Isten felhasználta és továbbra is felhasználja azokat az időket az Ő jó, bölcs és szeretetteljes céljai érdekében az ön és az ön körül élők életében? Mennyiben késztették azok az idők arra, hogy kételkedjen Isten jóságában, szeretetében és szuverén bölcsességében? Talán még mindig maradtak önben kételyek. Beszéljen ezekről megbízható hívő testvérekkel, és törekedjenek arra, hogy erősítsék egymás hitét Istenben, mert Ő a mi egyedüli reménységünk és örömünk minden helyzetben!

Zsoltár-imádkozás

43. zsoltár

Felelős kiadó Szilágyi D. Szabolcs
Felelős szerkesztő Tőtős Dorottya
Felelős szerkesztő Rostás-Péter Emese
Borítóterv Molnár Attila
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978 973 165 284 9

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Bookline

www.bookline.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noticia text – SIL Open Font Licence