RINA KENT

BEAUTIFUL VENOM

Gyönyörű méreg

A mű eredeti címe: Beautiful Venom ( Vipers 1#)

Fordította: Farkas Melinda

Copyright © 2025, Rina Kent

Borító Copyright © Credit: Opulent Design

Hungarian translation © Farkas Melinda, 2026

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635806072

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Azoknak, akik a sötétben élnek, ahol a szépség és a veszély

ugyanannak az éremnek a két oldala

Az író megjegyzése

Kedves olvasó barátom!

A Gyönyörű méreggel a #Rinaverzum egy új, izgalmas oldalát nyitom meg előttetek. Maradéktalanul élvezhető önálló regényként is.

Ha még egyik könyvemhez sem volt szerencséd, talán nem tudod, hogy én olyan sötét történeteket írok, amelyek esetenként felzaklathatnak. A történeteim és a bennük szereplők próbára teszik a társadalmi normák szerint élőket, így nem a félénk természetűek számára készülnek.

A Gyönyörű méregben olvashatsz előre egyeztetett kényszerszerepjátékról, kétes beleegyezésen alapuló szexről és üldözéses szerepjátékról, emellett részletesen bemutatok közúti balesettel kapcsolatos traumákat és erőszakot is. Mielőtt belevágsz, kérlek, gondold át, mi az, ami még belefér neked!

Ha még több Rina Kentre vágysz, látogass el a
www.rinakent.com weboldalra!

Lejátszási lista

The girl who stole my heart – Blue October

Little girl gone – CHINCHILLA

Rip me apart – Unlike Pluto

Black Dahlia – Hollywood Undead

Shadow – Livingston

Cake – Melanie Martinez

Sick Thoughts – Lou Bliss

Hell of a good time – Haiden Henderson

Bad timing – Blindlove

Backbone – KALEO

I can’t go on without you – KALEO

Lilith – Halsey & SUGA

Vicious – Bohnes

Neon Gravestones – Twenty One Pilots

Game of survival – Ruelle

All that pretty love – Atom & Breathe

SINS – Red Leather

Feeling you – Harrison Storm

Fickle Game – Amber run

Megtalálod a Spotifyon is.

ELSŐ FEJEZET

Dahlia

AZ ÉLET, AHOGY EDDIG ISMERTEM, APRÓ, FELISMERHETETLEN darabokra tört.

Hogy mi ebben a jó? Az, hogy már nincs mit veszítenem.

Már nincs kihez visszatérnem.

Már nincs egy hely, amit az otthonomnak nevezhetnék.

Tehát már nincs, ami visszatarthatna attól a véres ösvénytől, amit olyan gondosan felkutattam.

A jégcsarnok műanyag széke mögött rejtőzve, remegő ujjakkal kapaszkodom a sima ülőfelületbe. Lángolnak az izmaim, mindkét térdem reszketve nyikorog a guggolópóztól, amibe legalább húsz perccel ezelőtt kényszerítettem magam.

Jeges levegő vesz körül, lassan megdermednek a homlokomra és a szám fölé kiülő izzadságcseppek.

Az a helyzet, hogy nem lenne szabad itt lennem.

És nem, nem a szék mögötti guggolásra gondolok, hanem magára a jégcsarnokra.

Mert semmi keresnivalóm a Graystone Ridge-en, sem a Graystone Egyetem – ismertebb nevén, a GE – campusának területén. Ráadásul egyáltalán nem lett volna szabad besurrannom a hírhedt Vipers Arénába, ami az egyetem nagyra becsült hokicsapatának ad otthont, és ahol az imént a Viperák egy pazar meccsen győzött is.

Az „imént” persze enyhe túlzás, mert a mérkőzés már órákkal ezelőtt véget ért, és mindenki elment.

Kivéve engem.

És azt a három játékost odalent.

A hokikorong hangos puffanással csapódik a palánknak. A fülembe csengő színtiszta erőszak-szimfóniát a jégen sikló korcsolyák hangja alapozza meg.

Lélegzet-visszafojtva kandikálok ki két szék között, pedig a csarnokban visszhangzik a korongvadászat ricsaja.

A Vipers Aréna több mint tízezer férőhelyes, a széksorok meredeken emelkednek a magasba, szinte beleszédül az ember, ha lenéz a jégre. Még most is a fülemben cseng a meccsen szurkolók bömbölése – olyan érzés, mintha valaki rendületlenül dobolna a mellkasomban –, de a falakról visszaverődő, fülsiketítő hangzavarrá erősödő tapsolás és a kántálás egyvelege a három játékos szélsebes késő esti edzésének robajához képest csupán egy tompa dorombolás.

Vagy mondjam inkább azt, hogy késő esti találkozó?

Pillantásom a szemközti palánk VIPERÁK feliratára siklik. A jég megcsillan az éles, vakító fényárban, ami kékes színt ad a pályának. A hokisok agresszív manővereit követő korcsolyák élének sercegő, éles hangjától kiver a víz.

A kutatásom során megszámlálhatatlan alkalommal voltam szemtanúja a Viperák dominanciájának, így ma már a játékos számának látványa nélkül is tudom, hogy éppen kinél van a korong.

Egyesek talán megszállottnak neveznének emiatt, és talán igazuk is lenne, de ha ez kell ahhoz, hogy közelebb kerüljek a csapathoz, akkor örömmel adom a hülyét. Vagy a rajongót. Vagy akárhogy nevezik azt, aki minden rezdülését ismeri ennek a csapatnyi árulónak.

Az arcomba húzom a baseballsapkát, egyik lábamról a másikra helyezem a testsúlyomat, nyirkos homlokomat pedig a két szék közti apró résnek támasztom.

Ez a három srác annyira gyors, annyira alattomos és olyan kegyetlenül űzi ezt a sportot, hogy szinte már egy összefüggő siklástenger hömpölyög a szemem előtt.

Próbálom követni a mozgásukat, de keresztbe áll a szemem. Felváltva játszik kettő az egy ellen, valószínűleg így akarják fejleszteni azt a tökéletesen összehangolt, művészi támadótechnikát, amiről korábban a meccsen mindenki ódákat zengett.

Szerintem azért játszik ilyen jól ez a hármas, mert miután mindenki hazament, ők maradtak, és megállás nélkül gyakorolnak.

Hallottam már korábban ezekről a késő esti „találkákról”, de a saját szememmel kellett látnom. Ezért is mentem a mosdóba a meccs végén, és vártam meg türelmesen, hogy kiürüljön a jégcsarnok. Miután minden elcsendesedett, visszasurrantam a nézőtérre, és elbújtam az egyik sarokban, ahonnan még jól látni a jeget, de a játékosok nem vehetnek észre. De hiába vagyok láthatatlan a széksor mögött, egy pisszenést sem hallathatok, mert a legkisebb zaj is borzalmasan visszhangzik a csarnokban.

A három srác most bekorizik a pálya közepére, összekoccolják az ütőiket, majd lehajítják a jégre.

– Ez elég gyatra védekezés volt – veszi le elsőként a sisakját a 71-es, Jude Callahan, és mielőtt hátravetné, megrázza a csuromvizes fekete haját, mint valami kutya.

Hármuk közül ő a legmagasabb és a legnagyobb darab, egy százkilencvenhat centinyi rábaszás. Jude az egyetemi liga legrettegettebb jobbszélsője, a rivális csapatok támadói kétszer is meggondolják, hogy bemerészkedjenek-e a zónájába, a védők pedig tehetetlenek a puszta méretével és az őrületes energiájával szemben.

Jude-nak dühkezelési gondjai vannak, a hoki pedig jó ürügy arra, hogy szarrá verjen másokat. Ezzel természetesen mindenki tisztában van, és aki jelentősebb hokis karrierről álmodik, messziről el is kerüli a jégen.

A 13-as, Preston Armstrong Jude tarkójához vágja a saját sisakját, a mély hangjából áradó gúny betölti az arénát.

– Nem lehet úgy támadni, hogy mellkassal nekem jössz. Ezért megbüntettek volna, ahogy mindig. Jobban tennéd, ha nem hátráltatnád a csapatot.

Prestont sokszor a liga hercegének nevezik, hiszen lehengerlően jóképű, homokszőke haja mindig tökéletes, a szeme pedig a Karib-tengert idézi. De hiába a csinos külső, a kifinomult modorosság, Preston így is a legalattomosabb játékos hírében áll, legyen szó hokiról, vagy bármi másról.

Számára a megjelenése csupán egy eszköz, amit könnyedén bevethet a célja elérése érdekében. Legyen az bármi.

Hiába folytattam széles körű kutatást Prestonnal kapcsolatban, a valódi énjét illetően még mindig sötétben tapogatózom, és azt hiszem, a csapattársainak sincs fogalmuk arról, mire lehet képes.

Jude-dal ellentétben – aki egy velejéig gonosz izompacsirta, és magasról leszar mindenkit – Preston sokkal higgadtabb, számítóbb, és árad belőle valamiféle csendes szomorúság.

Mégis, ha választanom kellene, én az utóbbira szavaznék; a pszichológiai játszmákkal simán elbírok, de Jude fékevesztett erőszakosságát egyszerűen nem veszi be a gyomrom.

Mintegy végszóra, Jude olyan erővel csapódik Prestonba, hogy egy hangos puffanás kíséretében mindketten a palánknak vágódnak.

Aztán Jude ráül Prestonra, mintha valami széken foglalna helyet, én pedig lenyelem a riadt pihegésemet.

– Mit pofázol, te fasz?

Preston feje a palánknak ütődik, és bár nincs már rajta sisak, a koppanás a mellkasomban visszhangzik.

Megragadják egymás gallérját, Jude próbálja felhúzni Prestont, talán azért, hogy áthajítsa a pálya túlsó oldalára, mint valami Neander-völgyi vadember. Preston viszont, aki kevésbé testes, de százkilencvenhat centi magas, könnyedén keresztülhúzza Jude tervét: átpördíti, azzal a lendülettel a jéghez passzírozza, majd könyökét a nyakához szorítja.

A 13-as mosolyogva hajol a 71-es arcába.

– Azt mondtam, hátráltatod a csapatot, te fasz. Jobban tennéd, ha megtanulnád féken tartani azt az állatias erődet. Ha ránézésre egy vadállatnak tűnsz, az rendben van, de nem gondolod, hogy enyhe túlzás, ha bele is éled magad a szerepbe?

Visszakozom!

Kizárt, hogy elbírnék Prestonnal! Fogalmam sincs, hogy mit fog csinálni: hogy elengedi-e a nagyfiút, vagy mosolyogva megfojtja.

Jude arca vörösből kékre vált néhány másodperc leforgása alatt, én pedig a látványtól letaglózva elveszítem az egyensúlyomat, és ezzel majdnem lebuktatom saját magamat.

Ekkor egy hirtelen mozdulattal Jude megrúgja Prestont, most pedig már úgy hemperegnek a jégen, mint két felbőszült jegesmedve.

Sisak nélkül.

A harmadik srác, a 19-es nagyot sóhajtva leveszi a sisakját. Nedves, kócos sötétbarna haja alatt finoman ráncolódik
a homloka.

Jude és Preston viaskodása a háttérbe szorul, mert mintha egy láthatatlan kéz szorulna a torkomra, amikor bekúszik a látóterembe a Viperák centere, egyben kapitánya.

Számomra is érthetetlen, de sokszor előfordul velem, hogy akaratlanul is Kane Davenportra siklik a tekintetem.

Igen, nagyon helyes pasi, talán hármuk közül ő a legszebb. Jude vonásai szögletesek, Preston inkább hercegtípus, Kane viszont zavarba ejtően jóképű.

Éles állvonala tiszteletet parancsoló, rendszerint gondosan beállított haja most kusza, bele is túr, amitől a sűrű fürtjei máris lazán ragyognak.

Ő is magas, százkilencvenhárom centi, de nem olyan ijesztő, mint Jude. Kane szikár, de izmos, ami tökéletesen illeszkedik a hokicsapatban betöltött, domináns szerepéhez. Teste erős és mozgékony, mozdulatairól lerí, hogy született vezéregyéniség. Járása magabiztos, tartása mindig egyenes és összeszedett, sugárzik belőle a csendes, de határozott tekintély.

És mégis… a fakó, üres kék tekintete inkább egy sarkvidéki farkast idéz, mint emberi lényt. A metszően rideg, kiismerhetetlen szempár elárulja, hogy a külvilág felé sugárzott nyugalma mögött egy veszedelmes lélek lapul.

Mindezek ellenére ő a legbiztosabb pont a csapatban.

Kane egy felelősségteljes kapitány, egy erős vezető, aki képes lenyugtatni a többieket, ha nem bírnak magukkal. Ráadásul ő az egyetlen a tapasztalt játékosok közül, akinek a személyisége normálisnak mondható.

Legalábbis a seggfejek mércéjével mérve.

Hiszen ő is a része annak az elbaszott szervezetnek, amihez egy normális ember önszántából sosem csatlakozna. A jobb mutatóujját díszítő, fekete obszidiángyűrűre pillantok, amin nem csillan meg a fény. Bár ilyen messziről nem látni, de én tudom, hogy egy szélrózsát, a család címerét vésték rá.

Az a gyűrű egy kézzelfogható bizonyíték a szörnyűséges kötődéseire.

Odasiklik a másik kettőhöz, közéjük áll, és ezzel véget is vet a verekedésnek. Preston azonnal felugrik a földről, és körbe-körbekorizik a pályán – nem kell mondania semmit, a kihívó arckifejezése nyitott könyv mindenki előtt.

Jude próbál kiszabadulni Kane szorításából – az erőszak iránti vágya egy láthatatlan glóriát rajzol köré, a szikrázó negatív energiájától azonnal libabőrös leszek.

– Elég! – tolja el magától Kane, és bár a mozdulata elég lazának tűnik, egyáltalán nem az.

Mert egy medveszerű srácot csakis jókora erővel lehet így arrébb lökni.

És pont ez a helyzet Kane-nel: valahogy mindig sikerül semmiségként feltüntetnie még a legnehezebb dolgokat is.

– Ennyit tudsz, nagyfiú? – billenti oldalra a fejét Jude, mint valami duzzogó kisgyerek. – Csalódtam benned.

Jude megindul felé.

– Te kibaszott…

Kane kinyújtja a két karját, és mindkettőjüknek bevisz egy-egy gyomrost.

– Azt mondtam, elég! Majd a pályán erősködtök!

Jude felhördül.

– Szétbaszom azt a csinos kis pofáját, hogy ne fröcsöghessen több baromságot!

– Attól még, hogy elcsúfítod az arcomat, szét tudom rúgni a seggedet! – vigyorodik el Preston. – Ráadásul ezzel csak a kisebbrendűségi komplexusodat bizonyítod. Csak nem vagy féltékeny a külsőmre, te paraszt?

– A külsődre? – röhög fel Jude, de kissé hamisan cseng a hangja. – Miféle külsőről beszélsz? A beteges és gyomorforgató pofádra gondolsz?

– Ezt most hallom először, de ide figyelj! Keresek neked egy jó plasztikai sebészt, és még egy ideggyógyászt is, aki az elbaszott személyiségeddel is kezdeni tud valamit!

– Csak ha téged is kezelésbe vesz az az ideggyógyász!

– Micsoda istenkáromlás! Az én személyiségem maga a tökély! A tiéd viszont anyakomplexusok körül forog! – húzza el a száját Preston.

– Kurvára eltemetlek! – indul meg újra Jude, de Kane a testével fogja fel az ütést, és még vissza is vág.

– Pres – mered rá Kane.

Nem is kell mást mondania, a levegő így is szikrázik körülötte.

Preston végül megvonja a vállát.

– Most mi van? Szeretem szívatni, és nem árt, ha lefárad, hogy tudjon aludni. Mint valami pisis.

– Mi a faszt mondtál? – köpi mérgesen Jude.

– Látod? – mutat rá Preston, mintegy bizonyíték gyanánt.

– A beszólásokat tartogasd a meccsre – inti rendre Kane.

– Hm… hadd gondoljam át… – ütögeti elmélyülten az állát Preston. – Inkább nem.

Kane úgy sóhajt fel, mint aki pont erre a válaszra számított.

– Ugyanezzel a negatív energiával sikerült elérned, hogy megbüntessék az ellenfél játékosát?

– Azt hiszem. Azt mondtam neki, hogy az anyja biztosan hagyja az edzőjének, hogy minden egyes kitágult lyukát megdugja, mert csak így maradhat egy ilyen középszerű játékos a csapatban.

Beteg állat…

– Nem csoda, hogy kis híján megölt, és öt percre kiállították. Kétszer is – jegyzi meg Kane nyomasztóan higgadt hangon. – Te tényleg végtelenül bosszantó vagy.

Preston büszkén vigyorog.

– Ugye?

– Ezt nem bóknak szántam.

– És tényleg? – kíváncsiskodik Jude, mintha máris elfelejtette volna, hogy meg akarja ölni Prestont.

– Tényleg mi?

– Tényleg hagyta az anyja, hogy megbassza az edző, csak hogy a fia a csapatban maradhasson? – teszi fel a kérdését Jude titokzatosan, Kane pedig úgy méregeti, mintha keresne valamit, bár hogy mit, arról fogalmam sincs.

– Nemtom. Talán… Kit érdekel? Az a lényeg, hogy a sztori betalált – vesz mély levegőt Preston. – Az embereket olyan könnyű felbaszni, hogy már én is unom…

Jude leveszi a kesztyűjét, és Preston arcába hajítja, aki felhúzza az orrát.

– Bunkó vagy, mint mindig, Callahan.

Tekintetem a Jude mutatóujján lévő, fekete gyűrűre tapad. Kane-en is ugyanilyen van, bár abba az ő családja címerét vésték: egy tüskés kúszónövénnyel befuttatott caduceust. Prestonnak is van egy ilyen gyűrűje, azon a nap és egy félhold látszik.

A meccs alatt nem volt rajtuk, talán a szabályok nem engedik. Most viszont mindhárman büszkén viselik, hiszen csak gyakorolnak.

De az is lehet, hogy csak nem akarják közszemlére tenni a hűségük jelképét.

Vagy a hatalmuk szimbólumát.

Az emberek egy olyan burjánzó, tehetős északkelet-amerikai városként gondolnak Graystone Ridge-re, ahol a történelem és a gazdagság zökkenőmentesen ötvöződik a modern törekvésekkel. A városközpont szívében előkelő kávézók, divatmárkaüzletek és történelmi nevezetességek sorakoznak a macskaköves utcákon.

Az emberek szerint is rangos Graystone Egyetem a város szélén található, és köztudott, hogy kiváló tudósokat és sportolókat nevel. A campus régi épületei tökéletesen illeszkednek a környezetbe. Miközben elismert üzleti, jogi, tudományos és sportegészségügyi oktatást kínál, az egyetem valódi büszkesége a hokiprogramban rejlik, ahonnan sorra kerülnek ki a jövő NHL-csillagai.

A hallgatók vagyonos családok sarjaiból – mint Kane, Jude és Preston –, és olyan feltörekvő ösztöndíjas diákokból állnak, akiket a Graystone tekintélye és kapcsolatrendszere vonzott – mint engem is.

Azt viszont kevesen tudják, hogy a csillogó felszín alatt az egyetemet egy rejtőzködő érdekcsoport mozgatja: a Vencor. Egy titkos társaság, ami az egyetemet és a várost alapító családokhoz kötődik. A hatalmat itt nem csak kiérdemelni lehet: irányítottan, nemzedékeken át öröklődik.

Graystone Ridge minden egyes szeglete a várost formáló elit családok hatalmáról árulkodik.

A Davenportok, a Callahanek, az Armstrongok és az Osbornok egy elkerített területen élnek a város fölött, egy ködös erdő közepén, Ravenswood Hillen. A nehéz, kovácsoltvas kapuk mögött magányosan álló villáik szemérmetlenül kifejezik a város fölötti befolyásukat és azt, hogy ők irányítanak. A Ravenswood Hillre vezető utakat az égbe nyúló tölgyfák és a gondosan elrejtett biztonsági rendszerek által előidézett rejtélyes előkelőség lengi körbe.

A Hill mindig is tiltott terület volt a kívülállók számára, ezért is kell ezt a három srácot megkörnyékeznem.

Pontosabban csak az egyiküket.

Szerintem Kane lesz a befutó. Sajnos nem tűnik teljesen idiótának, ezért nem lesz könnyű átvernem, de legalább békés természetű. Az elmúlt pár hétben sok meccsét megnéztem a neten és személyesen is – nyugodtan hívhatjátok a kukkolórendőrséget –, és nem ment bele semmiféle erőszakosságba.

Egyszer sem.

Ami szinte csodával határos egy olyan sportban, mint a hoki.

Sőt, Kane mintha a verekedések elsimításának mestere lenne! Mindig higgadt, tekintélyt parancsoló kisugárzása még a képernyőn keresztül is érezhető. Talán pont emiatt kapta meg olyan könnyen a csapatkapitány pozícióját is.

Persze, nem szívesen kerülök közel egyikőjükhöz sem, de sajnos muszáj, szóval Kane lesz a kiszemelt áldozatom.

– Ezúttal kit hívsz meg? – fordul Jude-hoz Kane, miközben a padok felé siklik.

– Senkit – válaszol neki Jude anélkül, hogy ránézne.

– Biztos vagy benne?

– Igen. Kapd be! – Jude lelép a jégről, az átjáró felé indul, majd eltűnik a szemem elől.

A jégsimító gép halk zümmögése elnyomja a sokatmondó csendet. Kane néhány másodpercig Prestont bámulja, mielőtt nekiszegezné ugyanazt a kérdést.

– És te?

– Még megfontolom.

– Hoznod kell valakit a beavatásra, Pres.

– Ez Jude-ra nem vonatkozik?

– Ő jobb, ha kimarad ebből. Jude képes erővel elráncigálni valakit az utcáról, és az senkinek sem hiányzik. Te viszont más vagy. Használd a meggyőző erődet. Vegyél rá valakit.

– A legutóbbi csaj nem akarta meginni a véremet. Majdnem megöltem, mielőtt kirúgtam a faszba. Mégis miféle ember az, aki vissza meri utasítani az én véremet? – húzza a magasba a szemöldökét Preston.

– Egy normális ember? – Kane szó szerint kimondja a fejemben motoszkáló kérdést.

Esküszöm, ez a srác csak azért van a Vencorban, mert az alapító családba született…

Mert az biztos, hogy nem tartozik közéjük.

– És te? – vág vissza Preston.

– Én már intézkedtem. Te csak magaddal törődj.

Intézkedtem? Ez azt jelenti, hogy már gondolt valakire?

De hát az volt a terv, hogy beszivárgok az életébe, és én leszek az a valaki!

Nem is olyan régen jelentkeztem a hokicsapat sportorvosához gyakornoknak, de még nem kaptam választ. A csoporttársam azt mondta, kizárt, hogy egy lányt vegyenek fel, és közben azt ecsetelte, hogy ő lenne a tökéletes választás a pozícióra.

Ha igaza van, egyre csekélyebb az esélyem arra, hogy a csapat közelébe férkőzzem. Esetleg jelentkezhetnék az adminisztratív vezető mellé asszisztensnek, vagy akár önkéntesnek is, bár ezek a feladatok szinte elérhetetlenek egy olyan népszerű csapat esetében, mint a Viperák.

– Intézkedtél, mi? – ismétli Kane szavait Preston sokat sejtetőn.

– Menj haza, Armstrong.

– Értettem, kapitány! – mímel szalutálást Preston, majd gúnyosan elmosolyodik, mielőtt elsiklana a jégen. – Itt az ideje, hogy Callahan megfulladjon a zuhanyzóban!

Ahogy csend telepszik a jégcsarnokra, Kane még néhány másodpercig mozdulatlanul áll a pálya közepén, aztán felszedi a szanaszét heverő korongokat, és gondosan berakja őket a tárolóba.

A lábam most már borzasztóan fáj. Ha nem indulok el hamarosan, biztos, hogy eldőlök, és akkor vége a leskelődésnek.

Beharapom az alsó ajkamat, és magamra erőltetem a mozdulatlanságot.

Ha Kane elmegy, én is nekilódulok.

Mert amíg itt van, nem tudok észrevétlenül kisurranni.

Ne legyél már ilyen beszari jó kislány! Indulj!

A sikló korcsolya hangját elnyomja a jégsimító gép zaja, engem pedig annyira lefoglal az elgémberedett lábam dörzsölése, hogy észre sem veszem Kane-t, aki időközben a nézőtér felém eső része alá korizott.

Amikor felnézek, pont megáll a rejtekhelyemmel szemben.

Jeges fuvallat fut végig a csontjaimon, szinte már fáj a levegővétel is.

A nyomasztó csendet Kane higgadt hangja töri meg.

– Most már előjöhetsz.

Még mélyebbre guggolok, közben azért imádkozom, hogy valaki máshoz beszéljen, aki szintén volt olyan bátor – vagy őrült –, hogy ilyen késő éjjel besurranjon a Vipers Arénába.

– Tudom, hogy ott vagy. Jobban teszed, ha megmutatod magad most, amíg kettesben vagyunk, mert a többiek nem biztos, hogy olyan megértők lesznek, mint én.

MÁSODIK FEJEZET

Dahlia

ÚGY ZAKATOL A SZÍVEM, HOGY MAJDNEM KIUGRIK A BORDÁIM mögül.

Ahogy a műanyag székbe kapaszkodom, már a tenyerem is izzad. Nincs az a jeges levegő, ami kiolthatná a gyomromban lángoló, fékevesztett tüzet.

Kane szavai nem a fejemben, a mellkasomban visszhangoznak, a légzésem végérvényesen leáll.

Igen, az volt a szándékom, hogy „találkozzam” vele. De nem így. Különféle terveket dolgoztam ki arra, hogy hihető és természetes legyen a pillanat.

Viszont egyikben sem merült fel, hogy rajtakap, ahogy utána kémkedek.

Talán, ha megpróbálnám, még ki tudnék szabadulni ebből a helyzetből…

– Hát ennyire félelmetes lennék? Hidd el, nem harapok – töri meg a gondolatmenetemet a hangjában felsejlő, csipetnyi játékosság.

Istenem… Miért van ilyen mély, durva hangja? Mintha a legsötétebb, legédesebb álmaimból lépett volna elő.

Kane-ből nyugalom árad. Sőt, mintha megbabonázna.

Talán pont emiatt, vagy azért, mert már a lábam már nem bírja tartani a súlyomat, de úgy döntök, hogy megragadom az alkalmat. Mégis mekkora az esélye annak, hogy újra szemtől szemben, kettesben lehessek Kane Davenporttal? Semekkora, hiszen sosincs egyedül.

Soha.

Sehol.

Mert ő egy olyan mágneses mező, ami mindenkit magához vonz.

És most én vagyok a mindenki. A mindenki pedig én.

Élesen kifújom a levegőt, és lassan felállok. Mindkét térdem ég, egyik lábamat sem érzem. Egy hirtelen mozdulattal megszabadulok a baseballsapkámtól, és megrendszabályozom a tincseimet, amíg a hosszú, hullámos, barna hajam tökéletesen rásimul a mellemre.

A nővérem, Violet szerint az első benyomás a legfontosabb, erre teljesen felkészületlenül ér a találkozás, amit már hetek óta tervezgetek. De legalább kicsit kisminkeltem magam, és a domborulataimat kiemelő, szűk farmeromhoz egy olyan bézs felsőt választottam, ami szépen kihangsúlyozza világosbarna bőrömet.

Persze lehetnék csinosabb is, de ez is megfelel.

A tervem vagy bejön, vagy nem.

Mély levegőt veszek, és lenézek. Már majdnem megfeledkeztem Kane természetes szépségéről.

De csak majdnem…

Keresztbe font karral dől neki a palánknak, a hokiütő ott lóg a kezében, egyszerre nemtörődöm és nyugtalanító, ahogy ott áll. Zavarba ejtően ellentmondásos kisugárzása van, máris libabőrös vagyok.

A sötétkék hokiszerelése rossz előérzettel fűszerezi az egyébként is ijesztő fizikumát. Hiába választ el minket néhány sornyi ülés, a százhatvannyolc centimmel még így is eltörpülök hozzá képest.

Enyhe mosolyra húzza telt ajkát.

– Hát itt vagy. Nem is volt olyan nehéz, igaz?

– Szia!

Baszki…

Nem szoktam ilyen szánalmasan beszélni. Soha. Mégis mi a fene ütött belém? Nyugi már, az isten szerelmére!

– Szervusz! – marad az arcán a mosoly, hangja udvarias, sőt még kedves is. – Megkérdezhetem, mit keresel itt ezen a kései órán?

– Maradtam a meccs után.

– Azt látom. De miért?

– Mert… nagy rajongótok vagyok! – buggyan ki belőlem az első dolog, ami az eszembe jut.

Mi a francért nem gondoltam erre korábban? Az az igazság, hogy átfutott az agyamon, de arra jutottam, hogy a Viperáknak már így túl sok olyan rajongója van, akik minden alkalmat megragadnak arra, hogy rájuk csimpaszkodjanak, ezért nem fogok kitűnni, ha én is csak egy leszek közülük.

De most, hogy kettesben vagyunk, talán beválhat.

– Értem.

Egyetlen szó, amit egy átható, a melegség legkisebb szikráját is nélkülöző pillantás követ. Kane alaposan, de távolságtartóan méreget.

Tekintete fagyos, színtelen, mintha a Jeges-tengerbe merülne az ember, miközben a felszínen vészes gyorsasággal zárnának össze a jégtáblák.

Ilyen lehet, ha az embert élve jégbe zárják.

Igyekszem megszabadulni a lelki szemem elé bekúszó, riasztó képtől. Ő itt Kane, nem Preston, és hála istennek nem is a kiszámíthatatlan Jude! Kane a legjobb, vagy talán az egyetlen lehetőségem.

– Ja – folytatom sokkal magabiztosabban. – Még új vagyok. Nem tudok valami sokat a hokiról, de a csapat miatt nagyon sokat tanultam már. Hajrá, Viperák!

– Örülök, hogy felkeltettük az érdeklődésedet a játék iránt – jegyzi meg nyugodtan, hangja leginkább a nyugodt óceán morajlását idézi.

Hát igen.

Kane-ből mindig is ez a kiegyensúlyozottság sugárzott. Mély, összeszedett, megbízható. Egy végtelen tenger, a maga teljes valójában.

– Hatalmas szívességet tettél nekem – villantom rá a legszélesebb mosolyomat.

Egész életemben azt hajtogatták nekem, hogy gyönyörű a mosolyom, és előszeretettel használom is ezt az adottságomat, ha segít a céljaim elérésében. Szegény ember vízzel főz, én pedig ebben a helyzetben most egyértelműen nincstelen vagyok.

– Ki a kedvenc játékosod a csapatban?

– Te vagy az – vágom rá gondolkodás nélkül.

– Nem azért mondod, mert éppen én vagyok itt? Ha Callahan felbukkan, már őt fogod megnevezni, nem igaz?

– Callahan játéka nekem túlságosan támadó és erőszakos. Nekem nem tetszik.

– A legtöbb hokirajongó pont ezt imádja.

– Én kivétel vagyok. Nekem jobban bejön a te taktikai bátorságod, és az, hogy ugyanolyan könnyedséggel tudod vezetni a védekezést is, mint a támadást.

– Ez nagyon hízelgő, köszönöm.

A hangja szemernyit sem változik, ugyanolyan közömbös, higgadt, mint eddig. Egyáltalán nem tűnik úgy, mint aki örülne a hallottaknak, de az is lehet, hogy már gépiesen reagál, mert annyiszor mondták ezt róla.

– Én köszönöm, hogy megálltál beszélgetni velem. Nehéz megtalálni a campuson, szóval ez nagyon sokat jelent.

Mindjárt hányok. Egyáltalán nem szoktam így benyalni idegeneknek. Nem hinném, hogy sokáig bírom még!

– Egy rajongóért bármit. Ha szeretnél egy autogramot, gyere közelebb. Tényleg nem harapok.

Csak most veszem észre, hogy még mindig a műanyag széksor mögött ácsorgok, és olyan erővel kapaszkodom az egyik támlába, hogy belefájdulnak az ujjaim. Gyorsan el is engedem, és lassan megindulok lefelé a lépcsőn.

Menet közben Kane egy pillanatra sem téveszt szem elől.

Nem mondhatnám, hogy fenyegető ez a figyelem, de mégis emlékeztet arra, ahogy az ellenfelét próbálja felmérni a jégen. Vehetném persze bóknak is, de mivel már nagyon sokszor láttam, ahogy porrá zúzza a kiszemelt ellenfelét, inkább kényelmetlenül érzem magam.

Megállok előtte, Kane pedig kihúzza magát. Lehet, hogy így akar megfélemlíteni? Ezt nem tudom, de talán alábecsültem a köztünk lévő magasságbeli különbséget. Ráadásul még a korcsolya is emel rajta, ezért szó szerint fölém tornyosul.

Ilyen közelről sokkal élesebbnek hat az álla, a borostát leszámítva sima az arca. Pillantása fakóbb, ridegebb, talán még zavarba ejtőbb, mint messziről.

Végtelen nyugalom, lazaság és könnyedség árad belőle.

Az az igazság, hogy irigylem őt. Hogy lehet valaki ennyire… magabiztos? Ennyire önhitt?

– Elnapolhatjuk ezt az autogramdolgot? – próbálom valahogy legyűrni ezt a láthatatlan feszültséget. – Nincs nálam se toll, se papír.

– Akkor mit szólnál egy képhez?

– Az csodás lenne! – Előhalászom a farzsebemből a telefonomat, és megnyitom a kamerát, de nem tudom értelmesen beállítani a látószöget, mert annyira magas.

– Szabad? – kérdezi a kínlódásomat látva.

Egy bocsánatkérő mosoly kíséretében átnyújtom neki a mobilomat, és közelebb hajolok hozzá, hogy lekaphasson minket. Égett fa füstje, és egy leheletnyi pézsmaillat csapja meg az orromat.

Olyan férfias, hogy szinte beleszédülök – forróság kúszik felfelé a tarkómon. Mindig is vonzottak azok a pasik, akiknek jó illatuk van.

Kane ellő pár képet, én pedig némelyiknél megfeledkezem arról, hogy mosolyognom kellene.

Amikor visszaadja a készüléket, a kelleténél tovább meredek a fekete gyűrűjére, és csak remélni tudom, hogy a bennem tomboló viszolygás nem ült ki az arcomra.

– Most pedig mi lenne, ha elmondanád, miért vagy itt, Dahlia Thorne?

Ujjaim már a mobilomra simulnak, de ő nem engedi el a másik végét, még akkor sem, amikor találkozik a tekintetünk. Az arca rezzenéstelen, de az udvariassága mögül felsejlik egy sötétebb szándék.

– Honnan tudod a nevemet? – rebegem döbbenten.

– Jelentkeztél az egészségügyi stábba gyakornoknak, nem? Láttam az önéletrajzodat.

– Te minden egyes jelentkezést megnézel?

– Én vagyok a csapatkapitány, szóval igen. Senki sem kerülhet a Viperák közelébe anélkül, hogy tudnék róla… – Tart egy kis szünetet, és végre elereszti a mobilomat. – Vagy engedélyezném.

Tudtam… Tudtam! Semmi értelme nem lett volna a többieket megkörnyékezni, nem is beszélve arról, hogy ők sokkal veszélyesebbek. Bárkit választottam volna, Kane úgyis felfigyelt volna rám, szóval ő lett az elsődleges célpontom.

– Honnan tudod, hogy a csapat közelébe akarok kerülni? – szegezem neki a kérdést, még ha ezzel beismerem is, hogy igaza van.

Kane okos. Ha kifogásokat keresnék, vagy tagadásba menekülnék, azzal csak rontanék a helyzetemen.

– Azon túl, hogy jelentkeztél az egészségügyi stábba, érdeklődtél adminisztratív beosztások felől is, és igyekeztél összebarátkozni azokkal, akik közel állnak a játékosokhoz.

Ez mind eljutott hozzá? De hogyan?

Újra a gyűrűjét bámulom. Hát persze… A Vencor tagjaként úgy ismeri ezt a helyet, mint a tenyerét.

Talán alábecsültem, mennyire szövevényesen kapcsolódnak össze az egyetem és a hokicsapat dolgaival.

– És ezt gyanúsnak találtad? – mosolygok rá szándékosan zavartan, szinte már szégyenlősen.

– Azt azért nem mondanám. Inkább csak kíváncsi lettem.

Sietve lenyelem a torkomba gyűlt gombócot.

– És mire vagy kíváncsi?

– Arra, hogy mik a szándékaid.

– Nem lehetek egy átlagos rajongó?

– Dehogynem. Csak a tetteid mást mondanak.

– Hogy érted ezt?

– Először is, nem hordod a mezünket, ami persze egy random nézőnél teljesen megszokott, de egy rajongó esetében elég ritka. Másodszor, azt mondtad, csak mostanában kezdett érdekelni a hoki, mégis úgy beszélsz Callahan és az én játékstílusomról, mintha tanulmányoztál volna minket. Végül pedig, ha valóban rajongó vagy, kapva kaptál volna az alkalmon, hogy készíthetsz egy képet velem, Armstronggal és Callahannel, de te inkább ott lapultál és hallgatóztál a székek mögött, amiből arra következtetek, hogy valami más mozgat. Ráadásul ez a valami sokkal inkább a gyűrűmmel kapcsolatos, mint a csapattal, mert már legalább háromszor néztél rá, amióta beszélgetünk.

Ez a pasi átkozottul jó…

Szóhoz se jutok.

Olyan higgadtan, olyan gondosan megválogatott szavakkal adta elő ezt az elemzést, hogy a lenyűgöző éleslátásától máris kiver a víz. Vajon milyen szinten képes olvasni bennem?

Vajon tényleg biztonságos belebonyolódni ebbe?

Kane ijesztően éles eszű, mesterien ismeri fel, és kapcsolja össze a legapróbb részleteket is. A hokiban persze ez lenyűgöző képesség, de a való életben színtiszta életveszély.

Kane felemeli a kezét, mutatóujja ott virít az orrom előtt.

– Tudod, mit jelent ez a gyűrű?

– A városban mindenki tudja – válaszolom erőtlenül.

– Ez igaz, de talán nem olyan behatóan, mint te. Az az igazság, hogy csak keveseknek sikerült megfejteniük a valódi jelentését.

– Nem tudom, miről beszélsz…

– Kérlek, ne játszd a hülyét, hiszen mindketten intelligensek vagyunk.

– Mit akarsz, mit mondjak? – rebegem, mintha a markában tartana, pedig még hozzám se ért.

– Mit jelent ez a gyűrű, Dahlia?

– Én… nem tudom.

– Akkor végeztünk. – Megfordul, és elsiklik a jégen.

Elönt a pánik, zihálva kapkodok levegő után, mutatóujjammal a hüvelykujjamat ütögetem.

Mert tudom, egyszerűen tudom, hogy ha most elmegy, soha többé nem áll velem szóba. Úgy tűnt, csalódott a válaszomban. Pontosan tudta, hogy hazudtam, de ahelyett, hogy szembesített volna vele, inkább véget vetett a beszélgetésnek.

– Várj! Azt jelenti, hogy rangidős Vencor-tag vagy!

Kane megtorpan, majd lassan felém fordul. Arcáról még mindig az a jellegzetes nyugalom és távolságtartás sugárzik.

– Milyen fokozatok vannak még?

– Próbaidős, tag, rangidős és alapító – válaszolom lassan, egyben vállalva azt is, hogy sokkal többet tudok, mint kellene.

Minden kártyámat kiterítettem, most már csakis Kane-en múlik, hogy hagy-e játszani, vagy lesöpri a paklit az asztalról. Hazudhattam volna, letagadhattam volna, de kiderült, hogy Kane nem tűri a hazugságot.

– És hogyan juthatott egy magamfajta egyetemista ilyen magas pozícióba? – Mélyen dübörgő hangja betölti a jégcsarnokot.

– Mert te…

– Mert én?

– Mert az alapító család vér szerinti rokona vagy.

– Igen és nem. Én is végigjártam a ranglétrát, mint mindenki más, csak hamarabb kezdtem.

Ó. Ezt nem tudtam. Azt hittem, hogy ő, Jude és Preston kizárólag a családi kötelékük miatt jutottak be.

– Mégis… milyen hamar?

– Hamar – válaszol egyetlen szóval, de a hangsúlyából egyértelmű, hogy nem feszegethetem tovább ezt a témát. – És most halljuk, miért vagy ilyen jól értesült a Vencor ügyeiben, amikor Maine-ben születtél, és New Jersey-ben nőttél fel, Dahlia?

Nyelek egy nagyot. Bár ez nem titok, és az önéletrajzomban is megemlítettem, mégis kiráz a hideg attól, hogy Kane még erre is emlékszik.

– Azt is tudod, hogy ösztöndíjas vagyok? – vágok bele kissé összeszedettebben.

– Igen. És?

– Ha gondosan lenyomoztál, bizonyára az sem kerülte el a figyelmedet, hogy támogatást is kapok. Egy szegény halász és egy varrónő lánya vagyok, egy apró tengerparti városban születtem, de nem sokra emlékszem azokból az időkből, mert a szüleim hatéves koromban meghaltak. Azt viszont tudom, hogy anyám legalább ötször vagy hatszor megfoltozta a ruhámat, mielőtt lecserélte volna. És arra is emlékszem, hogy sosem volt annyi ennivalónk, hogy ne korogjon a gyomrom. A gyermekvédelmi rendszerben sem változott semmi, egyik bántalmazó családból a másikba kerültem. Az olyan gyerekek, mint én, nem számíthatnak semmi jóra. Van, aki drogos lesz, mások a testükből élnek, és sokan valami szörnyű balesetben veszítik el az életüket. Az út mellett hagyott, névtelen hullákkal pedig senki sem törődik. Mi csupán a gépezetet mozgató statisztikai adat vagyunk. És azok a kevesek – köztük én is –, akik életben maradnak, hiába talpraesettek, hiába tanulnak, mindig kívülállók és kirekesztettek lesznek.

Kénytelen vagyok elhallgatni, mert újra egy gombóc fojtogat. Nem akartam ennyire kitárulkozni, de úgy érzem, hogy Kane-re csakis a színtiszta igazság hathat. Sőt, szerintem megvetne, ha hazudnék, hiszen az előbbi próbálkozásom után egyből hátat fordított nekem.

Épp most fedtem fel előtte a nem túl dicső életemet, de mégsem reagál. Egyetlen arcizma se rezdül, viszont azt sem mondhatnám, hogy a mondandóm igazságtartalmát latolgatja.

– És?

Csak ennyit kérdez, mintha a láthatatlan keze az agytekervényeim közé kúszna, hogy módszeresen darabokra szedje.

– És már belefáradtam abba, hogy kívülálló vagyok. Legalább egyszer az életben szeretnék tartozni valahová. Úgy akarok felkelni reggel, hogy ne kelljen amiatt aggódnom, hogyan élem túl a következő napot. Azt hallottam, hogy a Vencor segíthet ebben. Hogy ha belépek, a jövőm biztosítva lesz, ahogy ez már megtörtént ki tudja, hány politikus, üzletember és volt elnök esetében is. Márpedig én a befolyásosok, és nem a gyengék közé akarok tartozni.

– És úgy gondoltad, hogy ha közelebb kerülsz a hokicsapathoz, amiben három játékos rangidős, néhányan pedig tagok, akkor sikerül rávenned egy rangidőst, hogy meghívjon a legközelebbi beavatásra.

Bár nem kérdezte, én azért válaszolok.

– Igen.

– Jól gondoltad. Én valóra váltom a kívánságodat.

Leesik az állam.

Kane tényleg azt mondta, hogy segít nekem? Tényleg nem kell bevetnem egyik gonosz tervemet sem?

Mi van?

De miért?

Lehetséges, hogy megsajnált?

Őszintén? Nem érdekel. Ha az kell hozzá, én leszek a legsajnálatraméltóbb szerencsétlen. Egy ilyen helyzetben nincs helye a büszkeségnek.

– Tényleg? – kérdezek vissza, mert még mindig nem hiszek a fülemnek.

– Tényleg. Már kiszemeltem valakit a beavatásra, de téged választalak helyette.

Beleborzongok, amikor azt mondja, hogy „téged választalak”. Bár a hangja ugyanolyan közömbös, az arckifejezése mintha megváltozott volna.

Szája széle mosolyra húzódik, én pedig megbabonázva bámulom. Normális, ha ennyire ellenállhatatlannak találom?

De amint gépies hangja újra felcsendül, azonnal eltűnik a mosolya.

– Figyelmeztetlek: ez nem egy átlagos beavatás, nem is egy ostoba szertartás, ahol vakmerő hülyeségeket kérnek tőled. Ez egy teszt, egy próbatétel a végsőkig. Tébolyult emberek kérik majd, hogy ajánld fel a testedet és a lelkedet az oltár előtt. Ha visszautasítod, egy életre kizárnak. Ha nem bizonyítod be, hogy hajlandó vagy a Vencor szolgálatába állni, addig vegzálnak, míg el nem hagyod az országot, vagy meg nem ölöd magad. És ha elárulod a Vencort, a csontjaid sosem kerülnek elő. Biztos, hogy részt akarsz venni ebben? Néha sokkal biztonságosabb kívül állni, mint vérszerződéssel a belső körhöz kötődni.

Újra kiráz a hideg, kezem a mobilomra szorul. Sokféle pletykát hallottam már, és beléptem néhány olyan sötét netes fórumba is, ahol a Vencorhoz tartozó emberekkel kapcsolatos elméletekről beszélgetnek.

Kane szavai, amelyeket egy hírolvasó közömbösségével mondott az imént, nem kellene hogy megérintsenek, de mégis hatnak rám.

Ha mindezt egy évvel ezelőtt hallom, gondolkodás nélkül hátat fordítottam volna, de most?

Most már nincs mit veszítenem. Ha az életembe kerül, hogy megbosszuljam a testvéremet, hát legyen.

– Biztos – válaszolom rideg eltökéltséggel.

Kane hosszan mered rám, meglepettségnek vagy elismerésnek nyoma sincs a tekintetében.

– Ha meggondolnád magad, mielőtt elfogadnak, mondd ki a biztonsági szót, amit csak mi ketten ismerünk, és én leállítom. Lehet az bármi. Mondjuk, legyen a… vörös.

Bólintok egyet.

– Miért segítesz nekem?

A fekete gyűrűs mutatóujjával megpaskolja az arcomat. A hideg fémtől végigfut a hideg a hátamon, de ez semmiség ahhoz a felpezsdítő lángoláshoz képest, ami szétárad a testemben, amikor a bőrünk összeér.

– Kíváncsi vagyok arra, hogy meddig bírod, hogy meddig mész el, én kis szélhámos rajongóm – paskolja meg még egyszer az arcomat, de a mosolya máris az arcára fagy. – Ne okozz csalódást.

HARMADIK FEJEZET

Dahlia

NE OKOZZ CSALÓDÁST.

Ne okozz csalódást.

Ne. Okozz. Csalódást.

Kane egy hete mondta nekem ezt. Azóta nem beszéltünk, de valamiért mégsem tudom kiverni a fejemből ezeket a szavakat.

Többször is megpróbáltam besurranni a Viperák edzésére, hátha magamra vonhatom a figyelmét, és megkérdezhetem tőle, mi lesz a következő lépés, de a csapat biztonsági emberei nem viccelnek. Lehet az ember a legnagyobb rajongó, akkor sem engedik be a kívülállókat. Az sem számít, ha valaki a Graystone Egyetemre jár.

Ha nem lennének ott bizonyíték gyanánt a közös képek a telefonomon, még abban is kételkednék, hogy valóban lezajlott köztünk az a bizonyos beszélgetés, és hogy Kane megígérte, hogy elvisz a beavatásra.

Az biztos, hogy senki sem tudhatja, mikor és hol tartja a Vencor a beavatási szertartásait, hiszen a titokzatosság fenntartása érdekében mindig máshová és máskorra szervezik.

De Kane a legbelső kör tagja. Az alapítókat leszámítva a rangidős az a legmagasabb szint, ahová egy mezei tag feltornázhatja magát. Fogalmam sincs, miféle próbákat kell kiállni, vagy hogy ennek érdekében mennyi lelket kell eladni az ördögnek, azt gyanítom, a saját lelkük áruba bocsátása nem elegendő.

Összeráncolt homlokkal fürkészem a szelfinket. A minap kiposztoltam, Kane-t be is tageltem, de csak egy lájkra futotta tőle. Se egy direkt üzenet, vagy a létezésem elismerésének bármi egyéb megnyilvánulása.

Semmi.

Tanulnom kellene, de azon kapom magam, hogy bambán bámulom a fényképet.

Már megint…

Kane arckifejezése nyugodtabb még a csillagmentes éjszakai égboltnál is, és legalább olyan sötét. Az az igazság, nem tudom elképzelni, hogy ez a srác eladta a lelkét, hiszen Kane tényleg figyel, ráadásul hiányzik belőle Preston nyugtalansága, és Jude brutalitása is.

A meccseken persze könyörtelen, ha kell, de agresszívnak még sosem láttam. Sem a pályán, sem máshol.

Ráközelítek a kezére, amin a fekete gyűrűjét hordja. Akárhogy is, Kane egy Vencor, sőt rangidős Vencor. Ki tudja, miért, de ha Kane-re gondolok, erről az apró részletről újabban rendszeresen megfeledkezem.

Pontosabban a legutóbbi találkozásunk óta.

Vencor vagy sem, szerintem Kane az a fajta, aki állja a szavát.

De akkor miért nem keresett? A campuson szinte elérhetetlen, nem sétálhatok oda hozzá úgy, mint egy régi haver. Teljesen más szakra járunk az egyetem két legtávolabbi épületében. Ő üzleti tanulmányokat hallgat, én pedig az orvosi előkészítőn veszek részt, szóval nehezen tudnám előadni, hogy véletlenül futottunk össze.

Egyébként sem tudom, mennyire lenne bölcs dolog részemről, ha nyilvánosan megkörnyékezném, hiszen a legutóbb is megvárta, hogy a többiek hallótávolságon kívül kerüljenek, mielőtt megszólított. Ebből arra következtetek, hogy nem áll szándékában világgá kürtölni a megállapodásunkat.

– Kane Davenport. Szóval tényleg érdekel.

Felkapom a fejem. Annyira elmerültem a gondolataimban, hogy észre sem vettem Megant, aki már az asztalomnál áll.

Sietve lefelé fordítom a mobilomat.

– Nem érdekel.

Megan a koleszbeli szobatársam, ugyanúgy ösztöndíjas, mint én, szóval társadalmilag nincs túl nagy szakadék köztünk. Persze ő szerencsésebb, mert egy boldog családból jön, és gyakran látom a helyi kávézóban a szüleivel vagy a testvéreivel.

De mindketten inkább a saját dolgunkkal foglalkozunk. Az elején próbált barátkozni, mert Megan egy vérbeli extrovertált, de miután látta, hogy mennyit kell tanulnom, hogy megszerezzem az ösztöndíjhoz szükséges jegyeket, visszavonulót fújt, és inkább a társadalomtudomány szakos haverjaival tölti az idejét.

Megan egy vörös hajú, sötét bőrű lány, meglepő divatérzékkel. Most éppen egy piros, fehér és zöld színekben pompázó, kimonószerű, combtőig felvágott, láncpántos ruhában készül valahová.

– Csajszi! Úgy bámultad azt a pasit, mint valami finom falatot – nézi meg magát az egész alakos tükörben a szobánk bejáratánál.

– Ez nem igaz.

– Aha… – lő néhány szelfit is a tükörből.

A szobánk hozzá tartozó felén az esti ruhaválasztás nyomán színpompás ruhahalom éktelenkedik az ágyon. Egy-két táska a földön landolt, de az asztal makulátlan, a társadalomtudományi könyvei olyan katonásan sorakoznak egymás mellett, mintha valódi kincsek lennének egy múzeumban.

Az én oldalam a legnagyobb jóindulattal is minimalista, a tankönyveimen és a laptopomon kívül mást nem nagyon látni. Az éjjeliszekrényemet különféle egyetemi hokis magazinok foglalják el, amiket az utóbbi időben behatóbban tanulmányoztam, mint az egyetemi projektjeimet.

A szekrény felém eső oldalán három pár fehér tornacipő sorakozik, míg Megannél különféle stílusú és színű lábbeliket látni.

– Én meg nem is értettem, honnan jön ez a hirtelen érdeklődés a hoki iránt. Meg kell mondanom, elég kifinomult ízlésed van. Nem tudtál volna egy silányabb prolit kinézni magadnak a csapatból?

Megpördülök a székemmel, hogy szembe kerüljek vele. Megan és köztem az is fontos különbség, hogy ő elsőéves kora óta a Graystone Egyetemen van, én viszont a szomszéd városban, Stantonville-ben kezdtem a tanulmányaimat. Eredetileg a Graystone-ra és a Stanton River Főiskolára jelentkeztem, de csak az utóbbira vettek fel. Ez elég rosszulesett, de legalább Violetet is oda vették fel, szóval együtt költöztünk New Jersey-ből Stantonville-be.

Képzelhetitek, mennyire meglepett, amikor a nyáron kaptam a Graystone-tól egy ösztöndíjat a végzős évemre! El sem tudom mondani, mennyire örültem. A Graystone Egyetem orvosi képzése egyedülálló, ezért is akartam már a kezdetektől itt tanulni. Hihetetlennek tűnt, hogy ilyen varázslatos lehetőséget kaptam.

Violet fenntartásokkal kezelte a hírt, de azért vett nekem egy kis tortát, és egy hatalmas bulival ünnepeltünk aznap este.

Azt hittem, ez lesz az új kezdet számomra.

És így is lett, csak már nincs mellettem Violet.

Megan stantonville-i, járhatott volna a főiskolára is, de ő tudatosan pályázott az itteni ösztöndíjra. Azt mondta, hogy a Stanton River egy rakás szar, és a neves hokiprogramján kívül semmire sem jó.

A Stantoni Farkasok a Viperák legnagyobb ellenfele. Mindkét csapatból kerültek már ki fantasztikus NHL-játékosok, és a „hidegháborús” meccseik szinte mindig az egyetemi bajnokság fénypontjává válnak.

Megan a két legendás csapat harcának árnyékában nőtt fel, és bár nem különösebben érdekli a hoki, mégis többet tud róla, mint én, aki szorgosan kutattam, és minden pletykát meghallgattam a riválisokról.

– Én nem néztem ki senkit sem – vágok vissza, csak hogy szóval tartsam. – Kane csak jó fej volt, és megengedte, hogy csináljak vele egy szelfit a meccs után.

Megan elkapja a tekintetét a tükörről, és csípőre vágja a kezét.

– Te most azt akarod fapofával beadni nekem, hogy nem akarsz ennél többet tőle?

Megpörgetem a töltőtollamat, de egy szót sem szólok.

– Sejtettem… – veti oda kárörvendőn, majd visszafordul a tükör felé, és megigazítja vörös fürtjeit. – Jobban teszed, ha nem reménykedsz. Kane a tápláléklánc csúcsa ezen az egyetemen, ebben a városban és ebben a világban is. Az olyanok, mint te vagy én, nem úszhatják meg sértetlenül, ha egy ilyen emberrel packáznak, szóval hátrébb az agarakkal… hacsak nem akarsz lefeküdni vele. Mert ebben az esetben állj be a sorba! Részemről Kane bármikor eljátszadozhatna velem, akárcsak egy a koronggal. Egy ismerősöm ismerősétől hallottam, hogy a lehengerlő energiája mellett a farka is méretes.

– Megan!

– Most mi van? Az ember nem teheti szét a lábát az ismeretlen előtt! Helyetted is tájékoztatódtam, szóval nagyon szívesen.

Bár nem vall rám, de muszáj nevetnem.

– Mit tudsz még róla a farokméretével kapcsolatos pletykákon kívül?

– Nekem ennyi bőven elég – sandít felém rosszallóan. – Azt javaslom, kövesd a példámat, ha nem akarsz bajba kerülni.

– Én csak szeretném felmérni az esélyeimet.

– Felejtsd el. Azok, akik a Hillen élnek, csak egymással közösködnek, csak egymással házasodnak, és csakis olyan utódokat nemzenek, akik pont olyanok, mint ők, és a körforgás részeivé válnak. Mi kívülállók vagyunk, nekünk nincs esélyünk, néz rám. – Édes jó istenem! A következő életemben gazdag férfi szeretnék lenni. Ámen! Egy pillanat… Hatalmas farokkal. Hatalmas ámen!

– Szóval a kívülállók esélytelenek, de a szex rendben van?

– Naná! A szex ártalmatlan élvezet, de azon túl minden más káros. Az az igazság, hogy a szoknyapecér Prestont, aki egyetlen csajnak se mond nemet, könnyebben megkaphatod, mint Kane-t. Baszki, még talán Jude is hamarabb bekapná a horgot! Kane-t a hokin kívül nem igazán érdekli más. Nagyon ritkán csajozik, ami azt jelenti, hogy vagy szerzetesnek készül, vagy valami durva titoktartási szerződéssel jár, mert bár mindenki akar belőle egy darabot, de csak keveseknek sikerült megkaparintania, és azok sem beszélnek róla.

Jelenleg eszembe se jut, hogy lefeküdjek Kane-nel. Na jó, lehet, hogy eszembe jut, de nem az elsők között. Igaz, hogy nagyon vonzó, és más körülmények között talán nyitott is lennék a Megan-féle laza élvezetre, de a helyzetemből kifolyólag valami mélyebbre vágyom.

Valami sokkal mélyebbre.

– Te már jártál valaha Ravenswood Hillen? Tudod, körbeszaglászni, és megnézni, hogyan élnek.

– Dehogy! Látod ezt a csinos kis pofit? – mutat az arcára Megan. – Szeretném, ha a csinos kis nyakamon maradna, szóval kösz, de nem.

– Ennyire veszélyes?

– Kurvára. Figyelj. Tudom, hogy valószínűleg te is azok közé a diákok közé tartozol, akiket megvadít a titkos világok, a kísértetházak és az elvarázsolt erdők izgalma, de ez nem egy horrorfilm. Azok, akik meg merték közelíteni a Hillt, szőrén-szálán eltűntek. Nyom nélkül. Ne legyél egy újabb szám a statisztikában.

Ezen már túl vagyok. Már nincs veszítenivalóm.

De Megannek igaza van. Ha beszivárgási vagy menekülési terv nélkül megyek fel a Hillre, az felér egy halálos ítélettel.

Ezért is gondoltam arra, hogy a csapaton keresztül jutok be oda.

Megan parfümfelhőbe burkolja magát, mielőtt elmegy, és még egyszer, utoljára megpróbál rávenni, hogy tartsak vele a legújabb, „beteg” buliba, de hamar feladja, amikor kijelentem, hogy egész éjjel tanulni fogok.

Legalábbis ez a terv.

Mert elég nehezen megy az összpontosítás, az etikai esettanulmányon is alig tudtam átküzdeni magam.

Felvillan a telefonom, az ujjaim lefagynak, a készülék pedig a tankönyvemre esik, amikor meglátom, hogy @kane.davenport írt rám.

KANE: Szabad vagy ma este?

Olyan hangosan zakatol a szívem, hogy a fülemben hallom a dobogást, miközben bepötyögöm a válaszom: Szia! Igen! De hamar rájövök, hogy ez túlságosan kétségbeesettnek hangzik, szóval kitörlöm.

DAHLIA: Miért?

KANE: Ma este lesz a beavatás. Két óra múlva.

Istenem…

Ez hamarabb eljött, mint vártam. Arra persze nem számítottam, hogy meghívót küld, de hogy csak két órával előbb szól?

De hát még lelkileg sem készültem fel!

KANE: Ott leszel?

DAHLIA: Igen. Hol?

KANE: Elküldöm a helyszínt. Másfél óra múlva legyél ott.

DAHLIA: Oké. Köszönöm.

Megnézi az üzenetemet, de nem válaszol, ezért úgy veszem, hogy lezártuk a beszélgetést, de amikor feltűnik egy szó a kijelzőn, a szívverésem újra felgyorsul.

KANE: Dahlia.

DAHLIA: Igen?

KANE: Vörös. Ha most kimondod, megúszhatod ezt a rémálmot. Ha nem, később már nem lesz rá lehetőséged.

Újra és újra átfutom a sorait. Ahogy akkor, amikor megtudta, mit szeretnék, most is felajánl egy menekülőutat.

De azt nem tudja, hogy ha a fejembe veszek valamit, nem állok le, amíg célba nem értem.

A Vencor egyik tagja állt a testvéremet ért támadás mögött, miatta esett kómába, miatta veszítettem el az egyetlen családtagomat, és nem nyugszom, amíg ki nem tekertem a nyakát. Remélhetőleg csak azután, hogy megszenvedett a bűneiért.

Szóval, nem. Még ha belehalok, akkor sem élek a Kane által nyújtott lehetőséggel.

Az persze tetszik, hogy felajánlotta.

DAHLIA: Ott leszek.

Hosszú csend következik a részéről, mielőtt elküldené az utolsó üzenetét.

KANE: Öltözz kényelmesen. Ez lesz életed leghosszabb éjszakája.

NEGYEDIK FEJEZET

Kane

EZ NEM AZ ELSŐ, NEM A MÁSODIK, NEM IS A SZÁZADIK ALKAlom, hogy ilyesmivel szembesülök.

És nem is az utolsó.

Még sincs hatással rám. Sem a sikolyok, sem a vér bugyogása, sem a rettegés bűze, ami árad belőlük, amikor felfogják, hogy rábasztak.

És hogy még rábaszni se fognak többé.

– Figyelj… figyelj… kérlek, hallgass meg… – könyörög Fred, az egyetemi rektor térden állva, az ocsmány, lila nyakkendője úgy szorítja, hogy a feje máris vörös.

Jude, Preston és én megkértük Fredet, hogy tartson velünk tanítás után.

Elégedetten mosolygott, azt hitte, felkínálunk neki valamit. Nem mindennap fordul elő, hogy egy egyszerű rektor három olyan rangidős Vencorral találkozhat, akikből alapítók lesznek, amint diplomáznak.

És hát Fred a többi Vencor-taghoz hasonlóan, pontosan tudja, hogy csakis nekünk, az alapítók családjába születetteknek jár ez a kitüntetett pozíció. Ezért irányíthatjuk mi az egyetemi erőviszonyokat, bár még csak rangidősek vagyunk. Fred persze odáig sosem juthat a Vencorban.

Mert most ahelyett, hogy egy kecsegtető megbeszélésre vittük volna, a családom tulajdonában álló egyik raktárépületbe hoztuk, ami olyan távol van a várostól, hogy senki se hallhatja a sikolyait.

Az apám haverjai odakint állnak, várják, hogy végezzünk a ma esti mókával, és feltakaríthassanak.

Bár ezt Jude és Preston jobban élvezi, mint én. Én csak azért jöttem, hogy befejezzem a „lefejezés” hadműveletet, hogy levágjam annak a kígyónak a fejét, amelyik már azt fontolgatta, hogy a gazdája kezébe harap.

A Vencor ereje a négy alapító család közti erős üzleti kapcsolaton túl a totális irányításban rejlik. Ha látunk egy lehetőséget, nemcsak hogy megragadjuk, de ki is iktatunk mindenkit, aki gátolhatja ezt a folyamatot.

Ez egy olyan titkos társaság, ami nagyban függ az alapító tagoktól, és azok kapcsolatrendszerétől, de ez mégsem egy kifejezett testvériség, ezért a négy alapító család között olykor felüti a fejét a hatalmi harc.

Egy kívülálló sosem kerülhet a rangidősnél magasabb pozícióba, viszont, ha eléri ezt, nagy eséllyel lehet belőle szenátor, egy politikai párt vezetője, a katonaság, vagy akár egy összetett pénzügyi rendszer irányítója is. Egyetlen feladatuk az, hogy bővítsék a Vencor kapcsolatrendszerét, és kiszolgálják a céljait. Általában a normál tagok szolgálják őket, ők adják ki az utasításaikat, és ők is tartják szemmel őket, ha rossz útra tévednének.

Előfordul, hogy egy tagból rangidős lesz, csak mert leleplezi annak a rangidős tagnak az árulását, akit korábban szolgált.

Mivel azok, akik nem születtek az alapító családok valamelyikébe, sosem léphetnek feljebb a rangidős tagságnál, Preston, Jude és én is kilógunk az egyetemi életből. Mi irányítjuk a hokicsapatot, és a Graystone-ban mindenki fejet hajt előttünk.

A mai akciót én magam akartam elintézni, ezért a többieknek nem kellett volna csatlakozniuk, de Jude már-már betegesen gyilkosságfüggő, Preston pedig menthetetlenül vérszomjas.

Rangidősekként általában mi osztjuk ki az alacsonyabb szintű tagoknak az effajta feladatokat, a mi szerepünk csak annyi, hogy távolról figyeljük az eseményeket, és beavatkozzunk, ha szükséges.

De én mindig is szerettem saját kezűleg intézni az efféle dolgokat, mert nem bízom abban, hogy mások olyan hatékonyan járnának el, mint én.

– Mit hallgassak meg? – dőlök hátra a Freddel szemközti fémszéken, miközben unottan törölgetem a pisztolyomat, de úgy, hogy a szerencsétlen jól lássa, mivel foglalom le a kezemet. – Azt, hogy a hátunk mögött árulsz drogot az egyetemen?

– Az csak egyszer történt meg… kérlek… családom van! – rimánkodik Fred, az orra nedves, a bőre izzadságcseppektől csillog.

– Akkor kellett volna a családodra gondolnod, mielőtt elárultál minket – mondom, és felállok. – Senki sem tehet keresztbe a Vencornak. Te csak egy eszköz vagy ebben a gépezetben, mi vagyunk azok, akik gondolkodunk. Rossz néven vesszük, ha valaki azt hiszi, önálló döntéseket hozhat.

– Ha adtok még egy esélyt, ígérem, soha többé nem fordul elő!

– Ne legyél nevetséges. Itt nincs második esély. Ha hibázol, kiszállsz.

– Nem beszélve arról, hogy azt hitted, megúszhatod – csusszan Jude Fred mögé, elkapja a nyakkendőjét, és durván hátrahúzza.

Nem is értem, hogy nem tört még ki a nyaka…

– Ez a pofátlanság kikészít – térdel le Freddie elé Preston, és megpörgeti a kését. – Elárulok egy titkot: mi mindenről tudunk. Elbújhatsz, de sosem menekülhetsz.

– Elmenekülhetsz, de sosem bújhatsz el – javítja ki Jude.

– Én fordítva gondolom – nyomja Preston a kését Fred nyakához, aki máris visszafojtja a lélegzetét.

Hogy a kés miatt, vagy Jude fojtogatása miatt, azt nem tudom.

– Ez nem így működik. Ne legyél hülye!

– Karvaly mondja verébnek, hogy nagyfejű.

– A bagoly mondja, nem a karvaly.

– A lényegen nem változtat – húzza vissza a kezét Preston, és azzal a mozdulattal fel is hasítja Fred torkát.

A vére úgy spriccel, mintha valami szökőkút lenne, mindkettőjüket beteríti a vörösség. A hajukat, az arcukat, a ruhájukat is.

Mindenüket.

Még az én farmeromra és cipőmre is jut belőle.

Bosszantó…

Fred nyitott szájjal bámul a semmibe, miközben elvérzik.

– Baszki… nézd meg, mi a faszt műveltél, Jude! – áll fel Preston. – Így most nem tudtam végignézni, ahogy meghal.

– Hogy én? Te ölted meg, faszszopó! Még megkínozni se tudtuk!

Preston kihúzza magát.

– De csak azért, mert okoskodni kezdtél, és egyfolytában kijavítottál!

– Ha igazad lett volna, nem kellett volna beleszólnom!

– Nekem mindig igazam van. Nem az én hibám, hogy egy olyan paraszt, mint te, képtelen vagy felismerni egy felsőbbrendű lényt!

– Inkább egy felsőbbrendű púpot a hátamon!

– Mi a faszt mondtál?

Jude közelebb lép hozzá.

– Púp… – paskolja meg Preston vállát. – A hátamon – vigyorog, és jól fejbe kólintja. – Így már érthető?

Preston elkapja a grabancát.

– Kurvára bele foglak fojtani Fred vérébe!

Mindjárt egymásnak esnek, csak a szokásos veszekedés.

– Csak hogy tudjátok, ha verekedni fogtok, én nem állok közétek. Nem fogom még ennél is jobban összevérezni magam – dugom az övembe a pisztolyomat.

– Ó, igen? – vigyorodik el Preston, a karmazsinvörös vérfolyammal az arcán úgy fest, mint valami őrült.

Végül elengedi Jude-ot, hirtelen elillan belőle a támadókedv, és mint valami barát, átöleli a vállát.

– Nagyfiú! Csak nekem tűnik úgy, hogy Kane lenéz minket?

– Nem, nekem is. Már megint szentfazekat játszik. Elhányom magam.

– Ezt mondom én is! Azt hiszem, tennünk kellene valamit.

– Eszetekbe ne jusson… – De mielőtt bármit tehetnék, mindketten nekem esnek.

Jude, és főleg Preston teljesen összevérez. Próbálom lelökni magamról őket, de sajnos kurvára jó csapatot alkotnak, és sikerül lenyomniuk.

Ezt csinálják kisiskolás korunk óta. Veszekednek, én megpróbálom szétválasztani őket, és az a jutalmam, hogy rám vetik magukat.

Fred vére már tetőtől talpig beterít, mire sikerül lehámoznom magamról őket.

Kibaszott kölykök…

Nem számít, hogy halt meg Fred. Az a lényeg, hogy soha többé nem árulhatja el a Vencort.

A ranglétra legfelső fokán az alapítók nemsokára kiválasztanak a helyére valakit. Ha még nem tették meg.

A Viperák kapitányaként az a feladatom, hogy kézben tartsam az egyetemet, a Vencor megannyi csápja egyikét, és így betölthesse a neki szánt szerepet.

Mivel ez a város szinte vallásként tekint a hokira, teljesen észszerű, hogy a legnépszerűbb csapatot használjuk bázis gyanánt, és azon keresztül tartjuk szemmel a Graystone Egyetemet, nem beszélve arról, hogy jól jön a toborzás szempontjából is.

Bár az átvilágítási folyamat alapján kizárólag befolyásos embereket hívhatunk a köreinkbe.

Legalábbis általában.

Mert ahogy becsusszanok a kocsimba, éppen az ezt a szabályt megerősítő kivétel jár a fejemben.

Az álrajongó, aki azt állítja, hogy csak egy esélyt szeretne kapni arra, hogy közénk kerülhessen. Egy esélyt, amit nem azért adok meg neki, mert együttérzek vele, hanem mert látni akarom, ahogy térdre ereszkedik.

Szó szerint.

És átvitt értelemben is.

Lenyomom a gázpedált. Ideje indulni, vár az estém fénypontja.

Remélem, nem okoz csalódást. Ha mégis, talán ő is az egyik raktárépületünkben végzi.

Kár lenne azért a csillogó, zöldesbarna szempárért…

ÖTÖDIK FEJEZET

Dahlia

HÓNAPOK TELTEK EL.

Hónapok teltek el gondos szervezkedéssel, körültekintő számításokkal és példás türelemmel.

Hónapok teltek el.

És ma végre eljött a nagy nap.

Izzad a tenyerem, a farmeromba törlöm, miközben leparkolom a biciklimet, majd határozott léptekkel megindulok az enyhén kivilágított utcákon. Megfogadtam Kane tanácsát, és a legkényelmesebb ruhámat vettem fel: egy egyszerű, szürke pólót és az enyhén használt, komfortos tornacipőmet.

Hazudnék, ha azt mondanám, nem félek.

Eddig még csak pletykákat hallottam a Vencor beavatási szertartásairól, és mindegyikben felmerült a gyötrelmes kihallgatási folyamat, a testi és lelki próbatétel, és a jelentkezők ember voltának teljes lecsupaszítása.

De ezek csak pletykák.

Az igazat kizárólag a Vencor-tagok ismerik.

Bár a lábam enyhén reszket, és a lépteim is nehezednek, nincs az a rettegés, ami eltántoríthatna attól, hogy igazságot szolgáltassak Violetnek.

Violettel nem vagyunk vérrokonok, egy nevelőotthonban találkoztunk – az egyik leggyalázatosabb helyen, amihez szerencsém volt –, és azonnal egymásra találtunk. Ő védett meg, amikor a férfi, akinek a gondjaira bíztak, annyira berúgott, hogy nekiállt püfölni minket, vagy amikor a felesége megpróbált rászoktatni a metamfetaminra.

Egyik éjjel Violet kézen fogott, és azt mondta, szökjünk meg. Egy ideig hajléktalanként tengődtünk, mert nem volt hajlandó menhelyre menni; messziről kerülte a szociális ellátórendszert. Hogy miért? Mert egyikünk sem bízott benne. Én talán tizenkettő voltam akkor, ő pedig tizenhárom.

A nevelőszülők, Martha és Gerald, akiktől megszöktünk, nem jelentették az eltűnésünket, Violet pedig azt mondta, ő intézte el. Fogalmam sem volt, hogyan sikerült meggyőznie őket, de valami azt súgta, hogy köze lehet a monoklijához, és ezért legszívesebben kinyírtam volna mindkét felnőttet.

De egyikünk sem akarta, hogy ránk találjanak, és visszadobjanak egy másik bántalmazó nevelőotthonba.

Szerencsére Violet idősebbnek látszott a koránál, és sikerült munkát szereznie egy gyanús étteremben, majd azt is kikönyörögte a tulajdonosnál, hogy az esti műszakja alatt tanulhassak a raktárban.

Ő etetett, ő figyelt a tanulmányi eredményemre, késő esténként pedig nagyokat sétáltunk. Violet volt az anyám, az apám, a testvérem és a megmentőm is.

A hidegben a testével védelmezett, és ha neki nem jutott, inkább éhezett, de engem mindig jóllakatott.

Ő volt az a biztonságos menedék, amit a hozzám hasonló gyerekek sosem kapnak meg.

Amíg el nem ragadták tőlem.

És erről a Vencor tehet.

A Vencor kettétörte az életemet, így már semmi másom nem maradt, csak a vágy, hogy hidegvérrel bosszút álljak.

A fények egyre halványodnak, már csak néhány utcai lámpa ég, de annyira távol vannak egymástól, hogy a telefonomat kell bevetnem, ha látni akarom, hová lépek.

Kane utasításait követem, de ez egyre nehezebb, amikor már teljes sötétségben kell kanyarognom az egyenetlen úton.

Végre megérkezem a régi, elhagyatott, háromemeletes épülethez. A bejárati ajtóhoz vezető út nem látszik, egy borostyánnal és hatalmas bokrokkal benőtt vaskapu mögött rejtőzik.

A kőből épült ház itt-ott omladozik, a felső emeletek már-már összedőlni látszanak, a földszint nyikorog a rá nehezedő, ingatag súlytól.

Hat, fekete bőrszerkós férfi áll a bejárat mindkét oldalán. Arcukat ezüst maszk takarja, a gravírozott karom- és tollmotívumok megcsillannak a rozsdás lámpák narancssárga fényében.

Lelassítok, majd megállok; nem tudom, szabad-e belépnem.

Megijedek, amikor az éjszaka csendjében az ajtó egy éles nyikorgás kíséretében kinyílik.

– Bemehetek? – kérdezem a szoborszerű férfiakat, de nem kapok választ.

Fülsiketítő ez a hátborzongató csend.

Erősen szorongatom a telefonomat, ahogy tovább-baktatok a bejárat felé. Arra gondolok, hogy biztosan megállítanak, ha nem kellene bemennem. Amikor végigfuttatom a tekintetem a maszkokon, fura csalódottság fog el, mert nem érzem, hogy Kane köztük lenne.

Megnézem a kezüket is, de mindegyikük barna bőrkesztyűt húzott, szóval nem látom, hogy van-e rajtuk fekete gyűrű.

Óvatosan lépkedve csusszanok át a résnyire nyitott, rozoga faajtón. Odabent kicsit több a fény, de azért homályos, mintha gyertyákat gyújtottak volna. Előttem egy közepes méretű recepcióspult áll, mintha egy régi szálloda előcsarnokából került volna ide. Foltos szőnyeg, leharcolt, magas asztal és egy sötétzöld kanapé – valószínűleg abból árad a por- és penészszag, ami betölti a teret.

Négy ajtó van a helyiségben, minden sarokban egy, csak más színűre festették őket: vörös, fekete, szürke és fehér.

Egy árny tűnik fel a szemem sarkában, azonnal megpördülök, a testem veszélyt jelez.

A kinti férfiakhoz hasonló maszkos és kesztyűs nő áll előttem, de ő fekete ruhát, és egy szűk, barna bőrből készült fűzőt visel.

Kinyújtja a kezét a telefonomért, amit még mindig görcsösen szorongatok. Még utoljára ellenőrzöm az értesítéseket, hátha írt valamit Kane.

De nem jött semmi, így hát vonakodva ugyan, de megválok a készüléktől. A nő az asztalra rakja, majd gépiesen megmotoz. Próbálom az illata alapján beazonosítani, de a cserzett bőrön kívül nem érzek semmi mást. Sajnos még a szeme színét sem tudom megállapítani ebben a félhomályban, viszont egy pillanatra sikerül szemügyre vennem a nyakában lógó, karmos medállal díszített, ezüst kígyónyakláncot.

Leveszi a fitneszórámat, a mobilom mellé teszi, majd hátrál egy lépést, és összefonja a karját maga előtt.

– Most már mehetek? – kérdezem megemelt hangon, ami még nekem is túl hangosnak tűnik a síri csendben.

A nő nem válaszol, úgy néz maga elé, mint egy szobor.

– Gondolom, kiválaszthatom az ajtót…

Nincs válasz.

Hát legyen.

A vörös és fekete ajtót egyértelmű, hogy elkerülöm, hiszen már a színük is rosszat sejtet. A fehér sem lesz befutó, mert bár papíron ez tűnhet a legbiztonságosabbnak, mi van, ha ez valami pszichológiai trükk és pont az ellenkezője, maga a rettenet vár mögötte.

Veszek egy mély levegőt, a szürke ajtó elé masírozom, majd megtorpanok.

Eszembe jut ugyanis valami, amit Kane mondott. Csak a rangidős tagoknak van fekete gyűrűjük, ezért a fekete talán hozzájuk kapcsolódik. Az ezüst, ami ebben az esetben a szürkének felel meg, a maszkok alapján valószínűleg a nőre és
a kint álló férfiakra utal, akik nem lehetnek rangidősek, hiszen olyan hétköznapi feladatokkal bízták meg őket, mint az őrzés és a felügyelet.

Az utolsó pillanatban tehát irányt váltok, és a fekete ajtót választom. Talán Kane is ott lesz mögötte! Azt persze nem tudhatom, hogy segítene-e nekem, de egy ismerős arc mindenképpen jól jönne.

Amikor elfordítom a kilincset, hangos nyikorgás hasít a levegőbe, azonnal libabőrös leszek. Még utoljára hátrapillantok, a nő most már engem bámul. Nem pislog. Mintha kővé vált volna.

Nyelek egy nagyot, és elindulok.

A plafonról mélyen belóg egy égő, bevilágítja a hosszú lépcsőt. Lefelé baktatok, és amikor visszanézek, a fekete ajtó már zárva van mögöttem. Nyikordul egyet, majd egy finom kattanást hallok, ami szinte mellbe vág.

Nem látok semmit.

Még a saját kezemet sem.

Hátranyúlok a kilincs után, de csak valami hideg, lapos dolgot tapintok. Mintha egy apró fémlap lenne. Hiába jártatom körbe az ujjaimat, a rövid körmeim csak a faajtó repedéseit érik, kinyitni képtelenség.

Reszketve fújom ki a levegőt, megdermedek, a létezésemet is alig-alig érzékelem.

Itt ragadtam.

Nem szeretem ezt az érzést.

Amióta órákat töltöttem a halott szüleim mellett a kocsink fogságában, nem.

Szeretném azt hinni, hogy túl vagyok már az enyhe klausztrofóbiámon, de minél tovább nézek, annál kevesebbet látok, és annál jobban szorít a mellkasom.

Csöpp.

Megugrom, majd körbekémlelek, mint valami ketrecbe zárt állat.

Csöpp.

Víz. Valahonnan víz csöpög.

Hideg levegő harap a bőrömbe, a szúrós, nedves levegővel enyhe rothadásszag csapja meg az orromat.

Kinyújtom mindkét karomat, nyirkos követ érint a kezem.

Alagút?

Barlang?

Elővigyázatosan lépek egyet előre, majd még egyet, közben végig a követ simítom. Nyomasztó a csend, csak az olykor-olykor lecseppenő víz hangja csendül a sötétségben. Minden lépésem hangos, mintha visszaverődne a falakról.

Amint megbizonyosodom arról, hogy a talaj biztonságos, felgyorsítok. Kényelmetlenül tapad a ruhám a bőrömre, a szívem hangosan dübörög. Olyan hangosan, hogy a fülemben hallom a zakatolását.

Valaki egyszer azt mondta, hogy nem a sötétség az ijesztő, hanem az, ami a sötétben ólálkodik.

Bár semmit sem látok a vaksötétben, mégis hunyorgok és pislogok, hátha ki tudok venni valamit, bármit abból, ami körülvesz.

Nem tudom, meddig megyek, de elég sokáig ahhoz, hogy megterhelőnek érezzem, és a torkom is kiszáradjon. De talán csak azért, mert feszülten figyelek mindenre. Mintha csak arra várnék, hogy rám vesse magát egy csontváz, mint a szellemvasutakon.