Támogatóimnak és barátaimnak,
Lew és Louise Lehrmannak

Előszó

A vezetés mint rejtély

Hogy képes száz embert egyetlenegy vezetni? Ez volt az egyike a három órán át tartó cambridge-i felvételim esszékérdéseinek 1981-ben, és a téma azóta is foglalkoztat. Végső soron a vezetés művészete ad rá magyarázatot, miként lehet nemhogy száz, de néha százezer vagy egymillió – illetve Kína és India esetében egymilliárd – embert jól vagy rosszul vezetni.

Ez a könyv egy előadássorozat nyomán jött létre, melyben arról beszéltem, hogyan hozza ki a háború a vezetőkből egyaránt a legjobbat és a legrosszabbat. Úgy döntöttem, hogy ezt kilenc nagy – értve ez alatt a fontosságát – vezető példáin keresztül vizsgálom meg, és bemutatom a vezetői képességeket meghatározó személyes aspektusaikat. Ezt annak reményében teszem, hogy találni fogok elég közös pontot ahhoz, hogy a békésebb időkben is kamatoztatható alapvető vezetői útmutatásokat nyerjünk ki belőlük.

Hajlamosak vagyunk azt gondolni, hogy a vezetői képesség alapvetően jó dolog, ám ahogyan az Adolf Hitlerrel és Joszif Sztálinnal foglalkozó esszék rámutatnak, ez a tulajdonság morális szempontból teljességgel semleges, és épp úgy a pusztulásba taszíthatja az emberiséget, mint ahogy felemelheti. Egy sokrétű, ijesztő hatalommal bíró erőről van szó, és könnyen lehet, hogy egy nap megbánjuk majd azt, hogy valaha egyetlen embernek módjában állt akár száz másikat is vezetni. Addig is azonban, ahogyan a halálos betegségekkel vagy a maghasadással is tesszük, meg kell értenünk ennek a hatalomnak a természetét, arra kell törekednünk, hogy jóra használjuk, ahogy ezen esszégyűjtemény másik hét alanya tette.

Az itt szereplő kilenc vezető mindegyike mélységesen hitt önmagában, ami a sikeres háborús vezetők egyik központi tulajdonsága. Egyes esetekben, mint pl. Winston Churchillnél ez a család vérvonalából és a születésétől kezdve a különlegességére, valamint a vezetéshez való előjogára koncentráló oktatásból származott. Másoknál, mint mondjuk Napóleonnál ez abból eredt, hogy ifjúkorában rádöbbent rendkívüli intelligenciájára és képességeire. Margaret Thatcher középkorúságának korai éveire már pontosan tudta, hogy ezen a téren felülszárnyalja a körülötte lévő férfiakat. Hitler önbizalma abból a hatásból táplálkozott, amit haraggal és gyűlölettel átitatott beszédei váltottak ki az 1920-as évek elején a bajorországi sörházakban tolongó, demagógiára nyitott, munkanélküli volt katonák tömegeiből. Ezek a vezetők a pillanatnyi visszaesésektől sem rendültek meg: azok csak megerősítették őket. A kudarc számukra baleset volt, gyakran olyan, amely leckével szolgált a jövőre nézve, így nem tekintették végzetesnek.

Mindegyik vezető küldetéstudattal rendelkezett, és ez gyakran túlmutatott az éppen zajló háború megnyerésén. Sztálin számára ez a marxizmus–leninizmus világszerte való elterjesztése volt; Nelsonnak a francia forradalom eszmeiségének totális elpusztítása; Hitlernek pedig az árja népek győzelme, amit az alsóbbrendű fajok alávetésével ért volna el. Majdnem mind elbuktak, ahogyan elbukott Winston Churchill is, aki szerette volna megakadályozni az általa a Brit Birodalom felszámolásának nevezett folyamatot, viszont sikerrel járt Charles de Gaulle, aki céljának megfelelően képes volt visszaállítani a franciák becsületét a katasztrofális 1940-es év után. Ahogy Margaret Thatcher is, aki visszafordította Britannia akkor visszafordíthatatlannak tűnő hanyatlását, és Dwight Eisenhower is fel tudta szabadítani Nyugat-Európát.

A könyv nagyjából kronológiai sorrendben halad, mivel a vezetők egy része egymásra hatott. Világos a Nelsontól Churchillen át Thatcherig vezető út, ahogyan a Napóleontól Churchillig tartó is. Szinte valamennyien – az egy Sztálin kivételével – alapos történeti és életrajzi olvasottságot szereztek fiatalkorukban, így önmagukat országaik hőseinek követőiként tudták beállítani. Még Hitler is második Arminiusként tekintett magára, és az Oroszország elleni támadását a 12. századi német császárról, a Barbarossaként is ismert I. Frigyesről nevezte el.

Amikor Becsületérmeket osztott ki, Richard Nixon elnök ezt írta Leaders (Vezetők) címet viselő könyvébe: „Mennyien lehetnek a kitüntetettek között azok, akik teljesen átlagos embernek tűntek egészen addig, amíg nagyfokú bátorsággal úrrá nem lettek egy nem mindennapi kihíváson.” Ezt a gondolatmenetet azzal zárta, hogy „a vezetőkből a háború kihívása olyan tulajdonságokat hív elő, amiket rögtön képesek vagyunk lemérni. A béke kihívásai lehetnek ugyanennyire jelentősek, ám a vezető fölöttük aratott győzelme se nem ennyire drámai, se nem látványos”. Éppen ezért szinte lehetetlen, hogy békeidőben Luxemburg miniszterelnöke a történelem nagy vezetőinek egyikévé váljon. Ez talán gyászos megfigyelés az emberiség állapotáról, de ettől még így igaz.

1.

Bonaparte napóleon

1769–1821

Egy vékony, 23 éves tüzérhadnagy lépett partra 1793. június 13-án, csütörtökön a dél-franciaországi Toulon kikötőjében, miután elhagyta politikai zűrzavarba fulladó hazáját, Korzikát. Bonaparte Napóleonnak nem volt pénze, és barátai is alig akadtak, miközben menekültként gondoskodnia kellett anyjáról és hat testvéréről. Hat évvel később már Franciaország első konzulja és diktátora volt, még öt évre rá az ország császára lett, majd csakhamar a kontinens vitathatatlanul leghatalmasabb országává tette Franciaországot. Hogyan tette ezt?

Részben kétségkívül szerencséjének köszönhetően. Szerencsés volt, hogy épp 19 éves korában érte a francia forradalom kitörése, ami lehetővé tette számára, hogy gyorsan emelkedjen felfelé a ranglétrán, és 24 éves korára már tábornok legyen. Ezt egyrészt annak köszönhette, hogy a francia hadseregben korábban hagyományosan tiszti kinevezéseket birtokló arisztokraták vagy elmenekültek az országból, vagy a guillotine alatt végezték. Napóleon korzikai nemesi származása elég volt ahhoz, hogy ingyenes oktatást kapjon a forradalom előtti Franciaországban, de kellően jelentéktelen ahhoz, hogy ne kerüljön a vérpadra miatta.

Az egyenlet szerencsén kívüli része volt Napóleon cselekedeteinek kifinomult politikai és katonai időzítése, valamint kompromisszumot nem ismerő kíméletlensége is. Kész lett volna például háromszáz franciát lemészárolni, akik felkeléssel próbálkoztak 1795-ben Párizs utcáin. Végső soron azonban sikereit vezetési technikáinak köszönhette, melyek hatására, ahogy Winston Churchill írta, ő volt „az Európában született leghatalmasabb tettre kész ember Julius Caesar óta”.1

A Caesarra való utalás találó, mivel Napóleon nagy gonddal válogatta össze vezetési technikáit ókori hősei eszköztárából. Olvasmányait tekintve már gyerekkorától mindenevő volt, elolvasott minden történeti és katonai életrajzot, amit csak talált apja hatalmas korzikai könyvtárában, majd később azon a három francia hadiakadémián, ahol kilencéves korától tanulmányait folytatta. Magára, már ami az európai birodalom vezetését illette, úgy tekintett, mint Julius Caesar és Nagy Sándor leszármazottjára. Ez a meggyőződés első ránézésre a legtöbb ember esetében valamilyen pszichológiai jellegű zavarra utalna, ám Napóleont manapság tényleg a történelem klasszikus hét nagy hadvezére egyikeként tartják számon Nagy Sándor, Julius Caesar, Hannibal, Gusztáv Adolf, Nagy Frigyes és John Churchill, Marlborough hercege mellett.

Napóleon rendkívüli módon volt képes inspirálni az általa Grande Armée-nak elnevezett serege katonáit, egészen addig a pontig, hogy szó szerint bárhová hajlandók voltak követni. Ez Egyiptom sivatagjaitól kezdve szinte valamennyi európai fővároson át Oroszország kietlen jégmezőiig terjedt. „Aki nem tapasztalta, nem értheti azt a fokát a lelkesedésnek, ami kitört az éhező, fáradt katonákból, amikor a császár személyesen megjelent közöttük – emlékezett vissza egy francia őrmester az 1813-as lipcsei csatára. – Ha mind demoralizáltak is voltak, megjelenése felért egy áramütéssel. Mind azt kiáltotta, hogy »Vive l’Empereur!«{I}, majd kivétel nélkül vakon rohantak a tűzbe.”2 Nem csoda tehát, hogy Wellington úgy vélte, Napóleon puszta jelenléte a csatatéren felér húszezer emberrel.

Napóleon felismerte, hogy kétféleképpen tudja a legjobban lelkesíteni az embereit: elülteti bennük a hitet, hogy az eszméért és a becsületért küzdenek, valamint a jól végzett munkát jutalmazással honorálja. „Úgy gondolom, hogy a franciákat nem érdekli sem a szabadság, sem az egyenlőség, csakis egy érzelem vezeti őket, ez pedig a becsület” – mondta. Némileg gyakorlatiasabban hozzátette: „A katona dicsőséget, kitüntetést és jutalmat követel.”3 Ezért bőkezűen osztogatott jutalmakat a legbátrabb csapatainak kitüntetések, nyugdíjak, előléptetések, földek és címek formájában.

A francia forradalom egyik legnagyobb vívmánya a meritokrácia volt, ami szabadjára engedte a forradalmi generációban rejlő tehetséget, amit korábban az ancien régime merev osztálystruktúrái háttérbe szorítottak. 1789 előtt évszázadokon át a franciák ritkán érhettek el többet az életükben annál, ameddig az apjuk vagy a nagyapjuk is eljutott, ám hirtelenjében a meritokrácia lehetővé tette, hogy a tehetséges emberek akár a társadalom csúcsára jussanak. Az Első Császárság alatt Napóleon által kinevezett huszonhat marsall közül tízen a legénységi állományból kerültek ki, köztük egy bognár (Michel Ney), egy cserzővarga (Laurent Saint-Cyr), egy törvényszolga (Claude Victor Perrin), egy sörfőző (Nicolas Oudinot), egy paraszt (Édouard Mortier), egy molnár (François Lefebvre), egy kocsmáros (Joachim Murat), egy cseléd (Pierre Augereau) és egy boltos-csempész (André Masséna) fiával. Ezt a számot nyugodtan felemelhetjük tizenegyre is, mert bár Jean Sérurier büszkén kérkedett vele, hogy az apja királyi szolgálatban állt, valójában idősebb Séruirier a királyi vakondfogó feladatait látta el. A csatatereken tanúsított zsenialitásukért egy kivételével valamennyi marsall hercegi címet kapott, némelyek még királyi hercegi rangra is emelkedtek, míg Murat nápolyi, Jean-Baptiste Bernadotte pedig svéd király lett. Napóleonnak tulajdonítják azt a mondást, miszerint minden katona a tarsolyában hordja a marsallbotot. Ez a forradalom előtt elképzelhetetlen volt, és részben ez magyarázza, hogy miért akarta a többi európai ország oly elszántan leverni a forradalmat, avagy utána felszámolni a napóleoni Franciaországot.

Napóleon hitt a szolgálat megjutalmazásában. Ő alapította meg a Becsületrendet, amit a birodalmában katonák és civilek is elnyerhettek, ami aláhúzta azt a meggyőződését, miszerint a becsület a szolgálatot motiváló elsődleges tényező. 1809-ben a bajorországi Landshut városának bevételét követően megkérdezte a 13. könnyűgyalogezred parancsnokát, hogy ki volt a legvitézebb az alakulatban. Az ezredes habozott, mivel bosszantotta, hogy a tiszti étkezdében tolongó megannyi hős közül kell egyetlen embert kiválasztania. A hezitálást látva Napóleon a tisztekhez fordult ugyanezzel a kérdéssel, de ők is hallgattak. Végül egy idősebb százados válaszolt, hogy a tamburmajor tanúsította a legnagyobb bátorságot a roham idején. „Egy bátor ezred legbátrabbjává jelölték ki” – szólt Napóleon a tamburmajornak, majd ott a helyszínen a Becsületrend lovagjává avatta.4 A ratisboni csata után egy veterán kérte Napóleontól a Becsületrendet arra hivatkozva, hogy a szíriai hadjárat alatt Jaffában „a szörnyű melegben” adott neki egy görögdinnyét. Napóleon ezt elutasította mint semmiséget, amire a katona méltatlankodva felelte: „Ha már nem ismerte el hét sebesülésemet az Arcole-i hídnál, Lodinál, Csatiglione-nál, a piarmisoknál, Akkónál, Austerlitznél, Friedlandnél; tizenegy hadjáratot Itáliában, Egyiptomban, Ausztriában, Poroszországban, Lengyelországban...” – itt a nevető császár belefojtotta a szót, és őt is a Becsületrend lovagjának tette meg, az érdemrendet ott a helyszínen a mellére tűzte, és kiegészítette egy 1200 frankos nyugdíjjal is.

Ha egy különösen nagyfokú bátorságot igénylő tett szemtanúja volt, Napóleon helyben levette az egyenruhájára tűzött Becsületrendet, és átadta az érintett katonának. Alig lehet elképzelni azt a büszkeséget, ami ilyenkor valószínűleg egy életre eltölthette azt a katonát, nem beszélve a még hasznosabb irigységről, ami a bajtársait kezdte mardosni, és vakmerőbbnél vakmerőbb tettekre sarkallta őket a császár szeme előtt. „Az ehhez hasonló meghitt bizalmas gesztusokkal biztosította a császár a katonák odaadását – jegyezte meg Marbot tábornok –, ám ez az út csak egy olyan hadvezér számára volt járható, akit a gyakori győzelmei híressé tettek, mindenki másnak csak a tekintélye bánta volna.”5

Más hadvezérektől eltérően, mint pl. Wellington herceg, aki „a Föld söpredékének” nevezte katonáit (de közben nem becsmérelte a harci képességeiket), Napóleon őszintén szeretett időt tölteni az embereivel. Szinte már demokratikus nyíltsággal viszonyult hozzájuk, amivel megkedveltette magát. Ha nem goromba módon tették, akár a menetoszlopból is megszólíthatták, kérdőre vonhatták, illetve szívességeket kérhettek tőle.

Persze ezen szívességek közül nem lehetett mindegyiket teljesíteni, és a hatásukból is vesztettek volna, ha mégis sikerül. Nem kaphatott mindenki jutalmat. Napóleon udvari kamarása, Louis-François de Bausset felidézte, hogy a császár miként „hallgatott, kérdezett és döntött egyszerre. Ha ez elutasítás volt, akkor annak okát úgy magyarázta el, hogy mérsékelje a csalódottságot”.6 Az egyik hadjárat alatt egy katona kereste fel és új egyenruhát kért tőle, mutatva neki az elrongyolódott kabátját. „Ó, nem” – válaszolt Napóleon –, szó sem lehet róla. Úgy senki sem láthatná a sebhelyeit.”7 A főparancsnokhoz való ilyen mértékű hozzáférés értelmezhetetlen volt a legitimista porosz, osztrák vagy orosz hadseregekben, ám a forradalom utáni Franciaországban hasznos módja volt Napóleon számára, hogy tisztában legyen emberei szükségleteivel és aggodalmaival.

Napóleon mindig elolvasta a katonáktól és a civilektől érkezett petíciókat, és ezek közül annyit teljesített is, amennyit a francia államkassza lehetővé tett. Első konzulként a Tuileriáknál tartott seregszemléken – melyek akár öt órán át is elhúzódhattak – igen részletesen igyekezett tájékozódni a katonák élelmezéséről, egyenruhájuk, egészségük, főzőedényeik, konyakosflaskáik állapotáról, szórakozási lehetőségeikről, valamint arról, hogy milyen rendszerességgel kapják meg a zsoldjukat, és elvárta, hogy az igazat mondják neki. (Egész karrierje alatt különösen a katonák cipőinek és csizmáinak állapota tartotta izgalomban, ami érthető, hiszen serege elég sokat menetelt keresztbe-kasul Európában.) „Semmilyen kívánságotokat ne rejtsétek el előlem – mondta a 17. féldandár katonáinak –, egy panaszotokat se hallgassátok el az elöljáróitokról. Azért vagyok itt, hogy mindenki számára igazságot tegyek, és a gyengébb fél különösen számot tarthat a védelmemre.”8 Az egész seregben élt az az elképzelés, hogy a le petit caporal{II} a legénység pártját fogja a les gros bonnetsszel (nagyfejűek) szemben. „Nagyon és részletekbe menően figyeljen oda a katonákra” – utasította Napóleon Marmont marsallt 1803-ban, amikor Marmont hadteste Utrechtben állomásozott.

„Amint megérkezik a táborba, sorakoztassa fel a zászlóaljakat, és tartson fölöttük egy nyolc órán át tartó szemlét, ahol egyenként megnézi magának a katonákat, ellenőrzi a fegyvereiket, és meggyőződik arról, hogy nem szenvednek hiányt semmiben. Több előnye is van annak, ha hét, nyolc órán át tartanak ezek a szemlék. A katona hozzászokik a fegyveres szolgálathoz, és közben megbizonyosodik róla, hogy vezére figyel rá, törődik vele, ami nagyban megnöveli a katona önbizalmát.”9

Katonái körében Napóleon azzal erősítette meg népszerűségét, hogy betegségük és sebesülésük esetén is gondjukat viselte. A 18. század végi katonai kórházakban tapasztalható borzalmak rémképe élénken élt a katonák fejében, és Napóleon – legalábbis a kor igen alacsony elvárásaihoz képest – igyekezett mindent megadni, amire az orvosainak csak szüksége lehetett. 1812-ben segédtisztje, Philippe, Ségur grófja így emlékezett meg erről: „Ha egy sebesülteket szállító konvojjal találkozott, tájékozódott az állapotukról, a szenvedéseikről, arról, hogy milyen körülmények közepette sebesültek meg, és sosem hagyta őket magukra néhány vigasztaló szó vagy jutalom nélkül.”10

„Az a hangnem, ahogy a tisztek és néha még a katonák is, megszólították az államfőt, minden más országban tiszteletlennek minősült volna – emlékezett vissza egy szász lovassági parancsnok, Von Odeleben báró –, ám ez a vehemens természetű franciáknál nem így volt. Láthattunk egy tisztet, akit Napóleon valamelyik vállalkozásának kudarca miatt leteremtett, ahogy egy díszszemle során már-már riadalmat keltő élénkséggel és gesztusokkal, lóhátról védte az igazát egy tábornokokból és más tisztekből álló több száz fős csoport jelenlétében. Napóleon azonban nem vett tudomást ezen cselekedetekről, csak némán figyelte.”11 Egyszer a különösen kemény 1813-as német hadjárat során, amikor Napóleon arról panaszkodott Horace Sebastiani tábornoknak, hogy „csürhét és nem katonákat” vezet, Sebastiani határozottan ellentmondott neki, majd Jacques Macdonald tábornok által támogatva „ketten belefojtották a szót a császárba, mialatt Caulaincourt márkija a szégyenteljes helyzetet enyhítendő azért esdekelt, hogy a jelenlévők távozzanak”.12 Napóleon felismerte, hogy túl messzire ment, és nem akart úgy viselkedni magas rangú beosztottjai előtt, mint egy diktátor. Ha van olyan anekdota, ami képes eloszlatni azt a nevetséges elképzelést, miszerint Napóleon ugyanolyan volt, mint Hitler, ez pontosan az. A Führer egy pillanatig sem tolerálta volna az ilyen viselkedést, hanem gyorsan és kíméletlenül megtorolja.

Napóleon megcsipkedte a katonái fülcimpáját (olykor igen fájdalmasan), viccelődött és nosztalgiázott velük, és folyamatosan a szolgálati körülményeik felől érdeklődött. „Keményen a tisztekkel, kedvesen a legénységgel” – ez volt a vezérelve.13 Ez egyrészt abból a tudatból táplálkozott, hogy tisztában volt vele, a legénység értékeli, ha látszólag őket részesíti előnyben a tisztekkel szemben, másrészt az a felismerés hajtotta, hogy a forradalom óta a hadsereg a levée en masse (általános sorkötelezettség) által kiállított, felfegyverzett állampolgárokat jelentette, így az egyszerű katonáknak sokkal komolyabb politikai befolyásuk volt, mint 1789 előtt. Végsősoron ezektől az emberektől függött a politikai hatalma. Ezért Napóleon komolyan gondolta, amit mondott, és keményen dolgozott emberei igényeinek kielégítésén. Amikor a vonuló sereg megállt ebédelni, ő és a vezérkari főnöke, Alexandre Berthier marsall közös étkezésre hívta a segéd- és a parancsőrtiszteket. Bausset úgy emlékezett erre a gyakorlatra, hogy „igazi fête{III} volt ez mindannyiunk számára”.14 Napóleonnak arra is gondja volt, hogy az asztalára került borból jusson az ajtaja előtt posztoló őröknek is. Ezek apróságok voltak, melyek Napóleonnak talán alig kerültek többe a semminél, ám az öreg grognard-ok (ezt morgolódónak és veteránnak is egyaránt lehet fordítani) nagyra értékelték, és élethosszig tartó odaadással jutalmazták.

Napóleonnak különösen jó név- és arcmemóriája volt. A csapatoknak igen hízelgő volt, hogy a császáruk egyenként megszólította őket, régi csatákról beszélgetett velük, és állandóan kérdéseket tett fel nekik. Ez a fajta bizalmaskodás sosem megvetést, sokkal inkább hűséget váltott ki belőlük. Persze a hatékony vezérkara munkája nagyban segítette Napóleont abban, hogy fel tudjon ismerni egy adott grognard-ot, de ugyanakkor nem mindennapi memóriáját is megcsillogtatta. „Bemutattam neki a Valais kerület három parlamenti képviselőjét – idézte fel a memoárjaiban Jean-Antoine Chaptal, Napóleon belügyminisztere –, egyiküktől a két kislánya felől érdeklődött. A képviselő elmondta nekem, hogy korábban egyszer találkozott Napóleonnal az Alpok lábánál, amikor elindult megvívni a marengói csatát. Az ágyúkkal volt probléma, ezért egy pillanatra meg kellett állnia a háza előtt, ahol megsimogatta a lányokat, majd lóra kapott, és azóta nem látta.”15

Ez az eset tíz évvel korábban történt.

Szüksége is volt Napóleonnak memóriája teljes kapacitására, amikor katonai ügyekről volt szó. 1812-ben a hadsereg teljes hadi állományát lediktálta Mathieu Dumas tábornoknak, a hadsereg főszállásmesterének (és az író Alexandre Dumas nagyapjának). Ebben szerepelt a szükséges újoncok száma, valamint a hadtestek harci létszáma is. „Gyorsan járkált fel és alá, vagy a vitrinje előtt álldogált fél órán át – emlékezett vissza Dumas –, és olyan gyorsasággal diktált, hogy alig volt időm olvashatóan leírni a számokat.” Dumas végül felnézett, és látta, hogy a császár végzett tekintélyes feladatával anélkül, hogy akár belepillantott volna a készülő jegyzetekbe. „Azt hitte, hogy a jegyzeteit olvasgatom – mondta Napóleon. – Nincs rájuk szükségem, fejből tudom az egészet. Folytassuk!”16

Dumas-t meglepte az is, ahogyan Napóleon képes volt előre látni a hadjáratok lefolyását, ami minden háborús vezető számára roppant fontos tulajdonság. 1800 októberében megosztotta Dumas-val azt a tervét, hogy megtámadja az osztrákokat Tirolban. Miközben szemrevételezték az Alpok hatalmas, a Rajnától az Adige folyóig húzódó térképét, Napóleon megszólalt:

„Szinte harc nélkül meg fogjuk fosztani őket Tirol hatalmas erődjétől, a szárnyaikon kell manővereznünk és a visszavonulási útvonalukat fenyegetnünk, ennek hatására azonnal kiürítik a felső völgyeket. (...) Nagyon is tisztában vagyok azzal, hogy lesznek nehézségek. A legnagyobbat ezek közül az Alpok hegyláncai jelentik majd, de fenntartom, nincs a bolygón olyan leküzdhetetlen akadály, amin az ember ne tudna felülkerekedni. Mondja meg Macdonald tábornoknak, hogy egy hadsereg bármikor, bármelyik évszakban képes átkelni ott, ahol két ember meg tudja vetni a lábát. (...) Nem a hadsereg létszámát, hanem a célt és a hadművelet fontosságát mérlegelem a parancs kiadásakor.”17

Napóleon rendszeres kiáltványai és napiparancsai nagymértékben lelkesítették csapatait. Klasszikus stílusuk egy modern ember számára cirádásnak, sőt elcsépeltnek tűnik, bár akkoriban igen fenségesnek hatott, különösen akkor, amikor a tiszthelyettesek olvasták fel a tábortüzeknél a többségében analfabéta legénységnek. „Ne feledjétek, hogy amott a síremlékekről – jelentette ki Napóleon a piramisok csatájának reggelén 1798-ban – negyven évszázad tekint le rátok.”18 A Habsburgok elleni 1809-es hadjárat nyitányát jelentő abensbergi csata másnapján így szólt csapataihoz: „A mennyország tüze, ami megbünteti a hálátlanokat, az igazságtalanokat, a hűtleneket, lesújtott Ausztriára.”19

A kiáltványokban és közleményekben igen gyakran nem a szó szoros értelmében vett igazság állt, Napóleon propagandacélokra használta ezeket, és a bennük szereplő számokban sem szabad bízni. A „hazudni, mint egy közlemény” ekkor vált a franciáknál szólássá, ugyanakkor ezeket a túlzásokat elfogadták, ahogyan Jacques-Louis David Napóleonról az Alpokon való átkelés közben készített festményét se gondolta senki történetileg hitelesnek. A művészi szabadság megnyilvánulása a lelkesítő kiáltványokban épp annyira magától értetődő volt, mint magában a művészetben.

Napóleon szóban is lelkesítette az embereit, például akkor, amikor első hadjárata során beszédet intézett a lodi csatában az Adda folyón átívelő hosszú, keskeny hídon rohamra készülődő gránátosaihoz, és arra bátorította őket, hogy bírják ki az osztrákok sortüzeit. „A lélekhez kell szólni – idézte fel később ezt az esetet –, ez az egyetlen módja az emberek feltüzelésének.”20 Az 1807-es Eylau-Friedland hadjárat alatt Napóleon így szólt a 44. sorgyalogezred katonáihoz: „A ti három zászlóaljatok hatot ér a szememben” – amire a csapatok visszakiabálták: – „És be is fogjuk bizonyítani!”21 Ez a klasszikus megnyilvánulása volt a bajtársi szellemként ismert fogalomnak, amit a korszakban szent tűz néven is emlegettek, míg az ellenség francia dühnek hívta, és tökéletesen össze lehet foglalni az élan francia szóban.

Az emberek lelkesítésére jó módszer volt dicsőitő szavakkal ellátni az alakulataik lobogóját egy-egy olyan csata után, amelyben kitüntették magukat. Az itáliai hadjárat során egyes féldandároknak Napóleon lehetőséget nyújtott, hogy mindenki számára látható módon kitüntessék magukat. 1797 márciusában a Rivoli és La Favorita mellett vívott csatákban tanúsított bátorságuk miatt megadta a jogot az 57. féldandárnak, hogy arannyal szőjék a zászlajukra ezeket a szavakat: „A RETTENETES 57. FÉLDANDÁR, AMIT SEMMI NEM ÁLLÍTHAT MEG”. Az ahhoz hasonló nevek, amit pl. a 9. könnyűgyalogezred is felhímezhetett a zászlajára (LES INCOMPARABLES){IV} jól mutatták, milyen mélyen megértette Napóleon az egyszerű katona pszichológiáját és az alakulatbüszkeség erejét.22 A 18. sorgyalogezredet Les Braves{V}-nek nevezték az aspern–esslingi csatában nyújtott teljesítményükért, amit aztán gyakran megismételtek, különösen Borogyinónál. A 84. sorgyalogezred az „Un Contre Dix” (Egy a tíz ellen) becenevet kapta, amiért 1809-ben vereséget mért a nálánál tízszer nagyobb tiroli lázadóseregre. A történelem bármelyik hadseregének bármelyik katonáját lelkesedéssel töltötte el, ha csak a legkisebb olyan elismerés kapta, ami a többiek fölé emelte.

Ugyanakkor Napóleon tudott keményen is bánni az embereivel. A vezetőknek érteniük kell a tömegpszichológiához, és a császár felismerte, hogy alkalmanként a szégyen legalább annyira jól működik, mint amikor dicsérettel és jutalmakkal halmozza el a csapatait. „A 39. és a 85. gyalogezred katonái” – fordult egyszer két alakulathoz, amelyek az Itáliában harcoló francia haderő (Itáliai Hadsereg) részét képezték és megfutamodtak egy 1796-ban vívott csatából:

„Nem vagytok alkalmasak rá, hogy a francia hadseregben szolgáljatok. Sem fegyelmet, sem bátorságot nem mutattatok, engedtétek az ellenségnek, hogy kiszorítson az állásaitokból, ahol egy maroknyi bátor ember egy hadsereggel is dacolhatott volna. A vezérkari főnöknek gondja lesz rá, hogy ezt írják a zászlaitokra: „Ezek az emberek nem tagjai többé az Itáliai Hadseregnek.”23

Mivel pontosan tudta, hogy mivel lehet lelkesíteni vagy demoralizálni egy alakulatot, Napóleon helyesen következtetett arra, hogy a nyilvános megszégyenítésnek köszönhetően mindkét féldandár keményebben és elszántabban fog küzdeni az eljövendő csatákban presztízsük visszaszerzéséért. Azt is tudta, hogy ez nem működne, ha ezek az alakulatok nem rendelkeznének egyfajta kollektív identitással, melynek kialakítása a féldandárok létrehozása mögötti egyik legfontosabb cél volt, ahogyan a brit hadseregben is megmutatkozott az ezredek esetében.

Napóleon alaposan megtanulta Julius Caesar leckéit. Caesar háborúi című könyvében felidéz egy történetet a Rómában kitört lázadásról, melynek során Caesar lakonikusan teljesítette katonái követelését, akik a szolgálat alóli felmentésüket kérték, ám utána megvetően csak „polgárokként” szólította meg őket az addig megszokott „katonák” vagy „bajtársak” helyett, és „ezzel a megindító jelenettel érte el, hogy a katonák újra felvegyék a szolgálatot”.24

Napóleon különös figyelmet fordított rá, hogy színdarabok, dalok, operaáriák, ünnepélyek dicsérjék a Grande Armée-t, valamint kitüntetéseket és csatalobogókat osztogassanak nekik. Az egységek megkülönböztethetősége érdekében gyönyörű egyenruhákat tervezett a hadseregének, amelyek fenntartották a bajtársiasság szellemét és lenyűgözték a gyengébbik nem képviselőit. (Ritkán jött össze ennyire sokszínű társasága a harcosoknak egyetlen generációban, országban, vagy hadseregben” – írta dr. David Chandler történész.)25

Napóleon ösztönösen értette a szimbólumok erejét és katonái vágyait. 26 Legfőképpen pedig – legalábbis az 1809-es Aspern-Esslingi csatáig – megadta azt, amire mindennél jobban vágytak: a győzelmet. Ám a hadsereg még akkor is hű maradt a császárhoz, amikor a dolgok egyértelműen rosszra fordultak, és a francia társadalom többi része már elpártolt tőle.

A napóleoni háborúk során a francia és az orosz hadseregben is szolgáló svájci hadtörténészre, Antoine-Henri de Jomini tábornokra nagy hatást gyakorolt, hogy Napóleon megértette: „Sose ébresszünk túl nagy megvetést az ellenség iránt, mert ha makacs ellenállásba ütköznénk, az összetörné a katonák morálját.”27 Ehelyett Napóleon nyíltan elismerte az ellenséges alakulatok értékét, és ezáltal emelte a csapatai morálját, ha sikerült legyűrniük ezeket. Az 1806-os Poroszország elleni hadjárat idején Napóleon dicsérte az ellenséges lovasságot egy francia hadtest előtt, de azért ügyelt arra, hogy hozzátegye: „…de tehetetlenek lesznek az ő egyiptomijainak{VI} szuronyai ellen.”28

Napóleon gyakran dicsért olyan ellenséges tábornokokat, akiket megvetett, és közben szóra sem méltatta azokat, akiket tisztelt, mivel azt remélte, hogy azokat fogják előléptetni, akiket dicsért, így az igazán tehetséges ellenséges tisztek háttérbe fognak szorulni. Az 1796–97-es itáliai hadjárat alatt Napóleon felismerte, hogy Alvinczi József tábornagy az osztrákok legjobb hadvezére, ezért meg sem említette a közleményeiben, ellenben sokat méltatta Johann Bealieu és Dagobert von Wurmser tábornokokat, valamint Károly főherceget, akikről tudta, hogy képes legyőzni őket. A közleményeiben és napi parancsaiban különösen sokat dicsérte Giovanni di Provera tábornokot, akiről egyébként azt gondolta, hogy mind közül a legrosszabb hadvezér.

Persze a saját katonáinak szóló dicséreteket nem csak a legénység számára tartogatta. „Az önbe vetett bizalmam oly nagy, mint a katonai tehetsége, bátorsága, rendszeretete és fegyelme iránti tiszteletem” – írta egyszer Bessières marsallnak.29 Ugyanakkor sokkal keményebb volt a marsalljaival és a magasabb rangú tisztjeivel, mint az egyszerű katonákkal szemben, és a karrierje vége felé gyakran aggódott – okkal – azon, hogy a feddései meggátolták a marsalljait abban, hogy önállóan vezessék csapataikat. „Túlságosan ahhoz szoktattam őket, hogy csak engedelmeskedni tudjanak” – panaszkodott 1813-ban.30

NAPÓLEON RENDHAGYÓ MUNKABÍRÁSÁT annak a készségének köszönhette, hogy képes volt skatulyákra osztani az elméjét, teljes egészében az előtte lévő problémára koncentrált, és közben kizárt minden mást. „A különféle ügyek úgy sorakoznak a fejemben, mintha egy szekrényben lennének – mondta egyszer. – Amikor meg akarom akasztani az egyik gondolatmenetemet csak becsukom a fiókot, és kinyitok egy másikat. Ha aludni akarok, akkor csak becsukom az összes fiókot, és már alszom is.”31

Mindezek ellenére meglehetősen kevés ideje maradt az alvásra, naponta akár tizennyolc órát is dolgozott. Minden percét igyekezett hasznosítani, mindössze fél órát töltött el étkezéssel, fürdés közben borotválkozott, miközben valaki a legfrissebb újságokból olvasott fel neki. Huszonkét szeretője közül néhányan arról panaszkodtak, hogy milyen kevés időt szánt az előjátékra, de a közhivatalnokokkal is szokatlanul közvetlen és kurta volt: „Hogy állunk az Arc de Triomphe-fal?, kérdezgette az építészétől, illetve, „ha visszatértem, átkelhetek a Jena hídon?”.32

Napóleon vezetői képességei közül az egyik legfontosabb a – különösen az uralma második felében egyre gyakrabban bekövetkező visszavonulások és vereségek alatt mutatott – sztoikus nyugalma volt. „Az én esetemben évekbe tellett kifejleszteni azt az önuralmat, amivel megakadályozhatom, hogy eláruljanak az érzelmeim” – mondta 1813-ban.

„Nemrég még világhódító voltam és a modern idők legnagyobb és legjobb hadseregének parancsoltam. Ennek mostanra vége. Ha belegondolok, teljes mértékben megőriztem a hidegvéremet, sőt, a rendületlen lelkesedésemet... Ugyanakkor ne higgye, hogy a szívem kevésbé érzékeny, mint más emberé. Én egy nagyon kedves ember vagyok, ám egészen fiatal korom óta törekszem ezen érzület elhallgattatására, ami mára már meg sem mukkan. Ha egy csata kezdetén bárki is azt mondja, hogy a szeretőm, akit a lehetetlenségig szeretek, az utolsókat sóhajtja éppen, hidegen hagyna. A fájdalmam viszont pont olyan nagy lenne, mintha utat engedtem volna neki, és a csata után, ha van rá időm, meggyászolnám a szeretőmet. Ezen önuralom nélkül ön szerint képes lettem volna mindezt elérni?”33

Ez az önuralom engedte Napóleonnak, hogy viccelődjön az 1800-ban, Itáliában vívott marengói és az 1809-es, ausztriai wagrami csaták alatt, még akkor is, amikor puska- és ágyútűzbe került.

A csatamezőn elért sikerekhez Napóleonnak nem volt szüksége arra, hogy új stratégiákat vagy taktikákat találjon ki. Ehelyett mások újszerű gondolatait használta fel háborúihoz. Az olyan taktikai formációkat, mint a battalion carré (zászlóalj-négyszög), vagy az ordre mixte (oszlop-csatár) a vesztes hétéves háború konzekvenciáit levonó francia katonai teoretikusok dolgozták ki, csakúgy, mint a hadtestrendszert, amit aztán Napóleon tökéletesített, és ezáltal képes volt húsz-, illetve negyvenezer ember közötti tömegeket nagy hatékonysággal mozgatni hadjáratai alatt. 1812-től (amikor Napóleon ellenfelei is rendszeresítették) egészen 1945-ig a hadtestrendszer az európai hadművészet központi eleme volt. A vezetőknek nem kell feltétlenül saját kútfőből szedni a jó ötleteiket, ugyanakkor képesnek kell lenniük elkülöníteni a jót a rossztól, és az előbbi átvételére, valamint alkalmazására.

Napóleon egyik védjegye, legalábbis a korai hadjáratai idején, a gyorsaság volt, ahogyan ez Julius Caesarra és az 1940–41-es Wehrmachtra is igaz volt. „Activité, activité, vitess (Cselekvés, cselekvés, gyorsaság)” – utasította Napóleon André Massénát.34 Ahol csak lehetett, próbálta kerülni az elhúzódó ostromokat (ami a 17–18. századi hadviselés egyik jellemzője volt), abból etetni a seregét, amit a környék lakói termeltek, és ami még fontosabb, megőrizni a kezdeményezést. 1805-ben a hadtestrendszer lehetővé tette számára, hogy a francia partok mellett beszállásolt Grande Armée-t hetek alatt a Duna menti Ulmhoz vezesse, teljesen kimanőverezve ezzel az ellenséges osztrákokat. 1812-re azonban a Grande Armée túl nagyra nőtt ahhoz, hogy alkalmas legyen ilyen villámhadműveletek végrehajtására. A hadsereg, amivel Napóleon megtámadta Oroszországot, 615 000 főt számlált (nagyjából ekkora volt a korszakban Párizs lakossága). A tábornokok hintókon érkeztek Oroszországba, amiken magukkal hozták az estélyi ruháikat, porcelán étkészletüket, szakácsukat stb. A lendülettel és taktikai rugalmassággal teli időknek, ami az 1796–97-es itáliai hadjáratot jellemezte, ekkorra leáldozott, és így bizonyos értelemben Napóleon épp túl sok korai sikerének köszönhette bukását.

Itáliában, különösen Paviában 1796-ban az is kiderült, hogy Napóleon kegyetlenül lesújt azokra, akik ellenállni merészeltek a hatalmának. A nagy vezetőknek időnként kíméletlennek kell lenniük. Így tett Oliver Cromwell Droghedanál és Wexfordnál 1649-ben, Nelson admirális 1799-ben Nápolyban, valamint Winston Churchill és Roosevelt elnök is Németország második világháborús bombázásakor. Napóleon esetében az 1795-ös párizsi „fuvallatnyi kartács”, Pavia véres pacifikálása és mindenekfelett az 1799-es jaffai megtorlás – amikor háromezer török hadifoglyot mészároltatott le golyóval és szuronnyal – jelentették azt a pontot, amikor a nyers terror alkalmazásáig süllyedt annak érdekében, hogy megnyerje a hadjáratot és a helyi lakosságot elrettentse a további ellenállástól. Míg a katonáival szemben megfontolt és gondoskodó volt, addig – egyes, elszigetelt esetekben – rövid időre hajlandó volt a terror eszközével is élni. Ezek szinte minden egyes alkalommal visszaütöttek a francia hadseregre. Különösen igaz volt ez Spanyolországban a félszigeti háború idején, amikor megtorlásként a fogságba esett francia katonákat igen változatos kínzásoknak vetették alá. Ugyanakkor a Napóleon által alkalmazott kegyetlenség esetleges volt és nem vált a kormányzás szerves részévé, nem úgy, mint például a milliókat lemészároló Sztálin uralma alatt.

Retrospektíve vizsgálva Napóleon azon döntése, miszerint 1812-ben megtámadja Oroszországot, természetesen végzetesnek tűnik, ám sokkal racionálisabb volt akkoriban az utókornak a katasztrofális hadjáratra vonatkozó ismeretei nélkül. Napóleon korábban kétszer is legyőzte az oroszokat, először 1805-ben az austerlitzi, másodjára pedig 1807-ben az Eylau-Friedland hadjárat alatt. Mindössze egy gyors, látványos és heves hadjáratban gondolkodott az orosz határ mentén, és eszébe sem jutott, hogy mélyen benyomuljon az országba, pláne elmenjen Moszkváig. A hadjárat elején a serege kétszer akkora volt, mint amit az oroszok ki tudtak állítani, sőt, a maga korában az volt az emberiség történetének legnagyobb inváziós hadereje, melyben egy kivételesen széles koalíció, nem kevesebb mint huszonegy ország vett részt. A támadó haderejének középső oszlopát jóformán elpusztító betegséget – tífusz – csak 1911-ben diagnosztizálták. Továbbá az sem volt igaz, hogy ne ismerte volna az orosz tél áldatlan körülményeit. Különösen intelligens és olvasott ember volt, tanulmányozta XII. Károly svéd király Voltaire által megörökített katasztrofális hadjáratát, így eleve úgy számolt, hogy több időbe fog telni Moszkvából visszajutni Szmolenszkbe, mint amennyit az odaút felemésztett.

Megállhatott volna Vityebszknél vagy Szmolenszknél, ám nem igazán tűnt értelmes gondolatnak Vityebszknél júliusban abbahagyni a hadjáratot, amikor 300 kilométert nyomult előre egyetlen hónap alatt, és közben a harcokban mindössze tízezer embert vesztett. Egészen eddig a pontig az elszántság mindig kifizetődött számára és a kezdeményezést is átengedte volna, ha annyira korán megáll Vityebszknél. I. Sándor cár július 24-én 80 000 embert szólított fegyverbe Moszkvában, és felfegyverzett vagy 400 000 jobbágyot is, így célszerűnek tűnt folytatni a támadást, mielőtt ezt a tömeget az oroszok kiképzik és felvonultatják a franciákkal szemben. Murat kiemelte azt is, hogy az orosz morált minden bizonnyal letörték az állandó visszavonulások, és számára már csak az volt a kérdés, hogy Oroszország mekkora részét kell még felprédálni a cár szeme előtt ahhoz, hogy Sándor békét kérjen. Napóleon nem tudhatta, hogy Sándor Szentpéterváron kijelentette, hogy sosem lesz hajlandó békét kötni: „Előbb hagynám, hogy a szakállam az övemig érjen és ennék krumplit Szibériában.”35

Ezek mind logikus döntések voltak és nem az őrült hübrisz eredményei, amivel a császárt oly gyakran megvádolják.