részlet

© 2023 Náray Tamás
© 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Oláh Gábor
Borítófotó © Czar

ISBN 978 963 604 375 9

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Kiss Béla
A szöveget gondozta Bárdos Zsuzsa és Balázs Piroska
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Az életnek nem a halál az ellentéte,
hiszen az élet örök.

A halál ellentéte a születés.

Ausztria, Baden bei Wien, 1894

Gretha Ferstl-Brzezinski borongós, februári hajnalra ébredt. Sötétszürke hófelhők áthatolhatatlan, mélybe ereszkedő párája takarta a völgy ölében már éledező, rózsaszínű pirkadatot.

Feszültségtől sajgó vállát és nyakát tapogatva kelt ki az ágyból. Mélyet sóhajtott, majd nesztelen léptekkel indult el a konyha felé, remélve, hogy egy erős tea visszahozza bele az életet.

Alig néhány órát aludt, bár az sem volt igazi alvás, inkább csak valamiféle ájult bódulat a kimerültségtől, ráadásul még abból is többször felriadt, így voltaképpen álmatlanul forgolódta végig az éjszakát.

Azt hitte, hogy kitörő örömmel térhet majd haza a novorosszijai tartózkodásuk után, a végén már számolta is a még hátralévő napokat, csakhogy a szívét az utolsó hét eseményeitől nyomasztó aggodalom járta át.

Amikor Tadeusz jó egy évvel ezelőtt, januárban megkapta az értesítést a helytartóságtól, hogy az anyja egy távolabbi rokona jelentős méretű birtokot hagyott rá Kijevtől délre, néhány héten belül oda is utazott, hogy a saját szemével győződjön meg a valóságról. Azonban amit látott, arra gondolni sem mert korábban.

Az enyhe tél csak foltokban terítette be hóval a gazdaság megműveletlen, feketéllő, kövér, zsíros földjét, amely a délnyugati síkság horizontján jóval túl is terjedt, s amelyen egy dús vizű, sziklás patak haladt át. Félnapi lóháton járással sem tudták a kísérőjével a birtokot keresztben átszelni.

Az egykor szebb napokat látott, emeletes udvarházat és a téli álmát alvó parkját érintetlenül, de elhagyatottan találta, mindössze két idősebb, bent lakó cseléd viselte gondját az épületnek a rokona halála után. Tadeusz, ahogy meg is ígérte a feleségének, eredetileg valóban a gyors eladáson gondolkodott, ám a látványtól egy csapásra átvette az elképzelései fölötti irányítást a nagybirtokos gazda becsvágytól fűtött, sikerre éhes természete.

– Csak egy évet adj! – emlékezett vissza Gretha. – Egyetlen nyomorult évet, amíg rendbe szedem ott a dolgokat!

– Csak? Egy évet? – csattant fel Gretha hangja. – Te jóságos ég, Tadeusz! Nem gondolhatod komolyan, hogy egy évre itt hagysz minket Dorotával!

– De…

– Tudom jól – vágott a szavába Gretha –, hogy a bátyád mellettünk maradna, ahogy azt is, hogy az itteni birtokot egymaga is kiválóan elvezeti. De ő nem a férjem! Nem az, akivel összekötöttem az életem!

– Nem hallgatsz meg.

– Nem, mert esztelenség, amire készülsz! Oroszországba menni? Egy évre? Oda, ahol annyi biztonság sincs, mint… – csuklott el a hangja. – Uram, irgalmazz! – sóhajtotta, miután valamelyest visszanyerte az önuralmát. – Értsd meg – esdekelt a férjének –, kérlek, Tadeusz, értsd meg, hogy nem engedhetlek egyedül oda!

– Nem is egyedül mennék.

– Hanem? Kivel mennél? – villant a számonkérő harag Gretha szemében.

– Nem hallgatsz meg!

– Jól van – mondta magára erőltetett higgadtsággal Gretha. – Hallgatlak.

– Természetesen veled és Dorotával, valamint néhány megbízható emberünkkel.

Gretha úgy érezte, hogy megfordul vele a világ. Elkapta az asztal szélét, és mielőtt elhagyta volna a lábát az erő, belezuhant a mellette álló székbe.

– Elismerem, hogy ez váratlanul ért. Ahogy engem is a saját elhatározásom. De az a birtok a sokszorosát éri majd, ha termőre fordítjuk a földjét. A sokszorosát!

– És mi miben szenvedünk hiányt itt, Ausztriában, Tadeusz? Miért kell nekünk az örökséged sokszorosa? Nem elég nagy a házunk? Nincs itt elég földünk?

– Te ezt nem értheted.

– Igazad van. Én ezt valóban nem érthetem. Ahogy azt sem, hogy miért kellene a nyugodt, boldog életünket a bizonytalanért feláldozni.

– Boldog? – kérdezett vissza Tadeusz.

– Sajnálom, ha te nem tudsz megelégedni azzal, amid van. A vagyonoddal, a gyermekeddel és a feleségeddel. Őszintén sajnálom – egyenesedett fel a nő, és megindult az ajtó felé.

– Várj! – kiáltott utána a férje.

Gretha megfordult.

– Én pedig sajnálom, ha nem sikerült meggyőznöm téged arról, hogy mindennél jobban szeretlek, ahogy a lányunkat is! De én férfi vagyok, Gretha!

– Vagyis? Mit akarsz ezzel mondani? Nem lennék jó feleséged? Nem kapsz meg tőlem mindent, amire vágysz?

– Nem – suttogta Tadeusz.

Gretha arcára kiült a döbbenet.

– Vagyis de, igen! Csak nekem másra is szükségem van.

– Kire másra?

– Nem, nem úgy értettem! Úristen! Dehogyis! Nem valaki másra, hanem valami másra! És tudom, hogy az öröklött birtokot felvirágoztathatom! Ezerszer jobb a földje, mint az itteni, gabonának kiváló. Három, sőt akár négy tonna is lejöhet hektáronként! Munkáskézből sincs ott hiány, egy része a földeknek akár részesedés mellett bérbe is adható. Már megkérdeztem. Versenyt futnak mindenhol a jó búzáért! Ha bejáratódott a rendszer, többé nem lenne vele gondunk, és ha ezek után mégis az eladás mellett döntenénk, a mai ára sokszorosát kaphatjuk érte.

– Nagyszerű – vetette közbe Gretha, és különös fény lobbant a tekintetében. Tadeusz folytatta.

– Engem is érts meg, kérlek! Gondolnom kell a családunkra, és én tenni is akarok érte. Gyarapodni akarok! Apám pénzéből megtoldottuk a Ferstl-birtokot. De ezt nem én hoztam létre! Azt akarom, hogy valamit én is teremtsek! Engedd meg nekem, hogy férfiként, a férjedként, a gyermekünk és a leendő gyermekünk vagy gyermekeink apjaként én ezt megtegyem! Kérlek, Gretha! Mert ha te nem jössz velem, én sem mehetek! Nélküled? Nélkületek? Ugyan hova mehetnék!? – tárta szét a kezét megadóan Tadeusz.

Gretha szemét hirtelen elöntötték a könnyek. Emlékezett, hogy annak idején, amikor megismerte Tadeusz Brzezinskit, éppen a sugárzó ereje miatt szeretett a férjébe, aki most az iránta tanúsított érzelmei miatt vált előtte pillanatok leforgása alatt sebezhetővé és meghatóan esendővé. Tadeuszhoz lépett, és forrón átölelte.

– Bocsáss meg! – súgta a fülébe. – Bocsásd meg az önzőségem! Hát persze hogy veled megyünk. Akár a világ végére is. Tudom, hogy melletted biztonságban leszünk.

– Köszönöm! – mondta halkan Tadeusz, majd a két tenyere közé vette Gretha könnyes arcát, és hosszan csókolta.

A rézkannában lassan lobogni kezdett a víz, Grethát az elkalandozó gondolataiból az egyre erősödő sistergés ébresztette. Beleszórta a teafüvet a szűrőkanálba, és felkapott egy konyharuhát, hogy a kannából töltsön a csészébe, amikor lépteket hallott közeledni.

– Ó! – jelent meg Frau Köstler csodálkozó arca az ajtórésben. – Asszonyom már ébren van? De hát miért nem csengetett?

– Nem akartam Tadeuszt felzavarni – válaszolta mosolyogva. – És úgy véltem, hogy még ön sem kelhetett fel. Végül is egy teát én is el tudok készíteni magamnak.

– Nos, efelől semmi kétségem sincs, de nem szeretné, hogy mégis felvigyem?

– Nagyon kedves, de nem szükséges. Meginnám itt lent, ha nem zavarok – tette hozzá Gretha, és lerogyott a tűzhely melletti székre.

Frau Köstler téblábolt körülötte egy ideig, s közben többször is az asszonya arcára pillantott.

– Megengedi, asszonyom, hogy mondjak önnek valamit? – kérdezte bátortalanul.

– Hogyne. De ha a keresztelő utáni ebédről van szó, azt inkább később beszélném meg.

– Nem arról szeretnék beszélni.

Gretha kérdőn emelte fel a teáscsészéjéről a tekintetét.

– A helyzet az… – hallgatott el bizonytalanul Frau Köstler.

– Igen? – törte meg a csendet sürgetően Gretha.

– Szóval a helyzet az, hogy mi, vagyis a személyzet, aggódni kezdtünk az állapota miatt, asszonyom. És ha tehetünk valamit, kérem…

– Minden rendben van, Frau Köstler. Nincs semmi baj.

A szakácsnő oldalra billentett fejjel fürkészni kezdte Gretha arcát. Úgy, mint aki tudja, hogy nem mondanak neki igazat. Gretha értette a pillantást.

– Csak fáradt vagyok.

– Az még érthető is volna, hiszen önök mögött áll egy kimerítő, hosszú utazás. Méghozzá egy néhány hetes, pici babával. Azonban a megérzéseim mást súgnak. Önnek pihenésre lett volna szüksége, nem egy véget nem érő rázkódásra!

– Most majd pihenhetek. Nyugtassa meg a többieket!

– Mindenképpen megteszem. De én továbbra sem vagyok nyugodt, ha megbocsátja az őszinteségem.

– Inkább megköszönöm.

– Asszonyom! Ön láthatóan feldúlt, ideges, vagy még inkább azt mondanám, hogy zaklatott! Olyan, mint aki fél valamitől! Nem alszik eleget, csak folyton gondolkodik, szinte nem is szól senkihez, szomorúnak tűnik, és látja, a teje is elapadt! Talán már az úton… – tartott szünetet a szóáradata közepén Frau Köstler, miközben Gretha arcát vizslatta. – Egyébiránt biztosíthatom, hogy a keresztelőt követő vendéglátással egyáltalán nem kell törődnie! Ha esetleg ez foglalkoztatná.

Gretha nyelt egy nagyot.

– Ó, nem! Dehogy! – szólalt meg rövid idő múlva. – Tudom, hogy önben megbízhatok.

– Igen. Éppen ezért mertem előhozakodni ezzel. Ha könnyíteni szeretne magán, a lelkén, vagy ha bármit tehetek önért, tudnia kell, hogy én itt vagyok.

– Hálás vagyok önnek, Frau Köstler. Mint feltételezem, sejti, egy igazán megterhelő éven vagyunk túl. Azonfelül a vége különösen megrázó volt. Kérem, ne vegye tőlem rossz néven, de nem tudok erről beszélni.

– Elfogadom, asszonyom. Természetesen, ha így gondolja. Mindössze azt szerettem volna, ha tudja, hogy kész vagyok önért mindent megtenni. Erősnek kell maradnia, hiszen immár kétgyermekes anya.

– Ó, igen! Kicsit még furcsa a tudat.

– Volt ideje erre felkészülni, nem igaz? – mosolyodott el a szakácsnő.

– Valóban. Volt. Igazán jólesett a tea. Köszönöm a helyet! Most megyek és elkészülök. Brandstetter tiszteletes úr kilenc órára vár, hogy egyeztessük a részleteket. Majd beszámolok – közölte Gretha, és elindult az ajtó felé. – Még egyszer mindent köszönök – fordult vissza. – És kérem, miattam ne aggódjanak!

Novorosszija, Musin, 1894. január utolsó napjaiban

Az udvarház előtt várakozó málhás kocsik lószerszámai fényesen ragyogtak a vakító, téli napsütésben. A hidegtől jegesre dermedt hótakaró tetején a megannyi apró kristály szikrázó csillogással töltötte meg a környéket. A lovak felerősítve, gyapjútakarók melege alatt vártak az istállóban a másnapi indulásra.

A fogadótérben nagyság szerint csoportosítva, lecsatolt tetejű utazóládák sorakoztak, a nagyobbakon tenyérnyi kártya függött, rajta a csomag részletes tartalmával. Gretha derűs mosollyal nézett körbe a helyiségen, majd behunyta a szemét és nagyot sóhajtott.

– Ez a nap is eljött végre – suttogta. – Holnap reggel útra kelünk! – perdült meg a vidámságtól.

Dasa lépett a konyhába vezető folyosóról az előtérbe, karján két, alaposan megtömött elemózsiáskosárral.

– Boldogok vagyunk, hogy örül ennek, de mégis mind fájlaljuk, hogy elmennek, asszonyom – jelentette ki a lány, és a két fedeles vesszőkosarat a csomagsor végébe helyezte.

Gretha felé fordult.

– Tudja jól, hogy legszívesebben mindnyájukat magammal vinném, de sajnálatos módon erre nincs lehetőség. Ugyanakkor bizonytalan vagyok, találok-e olyan szobalányt, mint maga, Dasa, aki ráadásul még a konyhában is elboldogul. Ne feledje, az ajánlatom mindig él! A férjemmel is megbeszéltem, és a beleegyezését adta.

– Nagyon megtisztelő, és ön is tudja, hogy gondolkodás nélkül élnék a lehetőséggel, ha Igorral nem fordultak volna komolyabbra a dolgok – mosolyodott el titokzatosan.

– Valóban? Nahát! Szívből gratulálok, és sok boldogságot kívánok önöknek.

– Köszönjük! Igor maradni akar. Ragaszkodik a szülőföldjéhez. Én bárhol elvagyok, de ő azt mondja, képtelen lenne másik országot megszokni. Pedig már a szülei sem élnek, korán meghaltak. Azontúl Grynbergéknél, véleménye szerint, szép jövő áll előtte.

– A kereskedőházban?

– Igen, régóta ott dolgozik, és ha minden jól megy, hamarosan előléptetik. Bár azt ő is elismeri, hogy némelyekre mostanában egyre nehezebb idők járnak.

– A zsidókra gondol?

– Igen, asszonyom. És fel nem foghatom, hogy az emberek miért ülnek föl a sok ostobaságnak. Végül is kinek ártanak azzal, hogy ők egy másik templomba járnak?

– Azzal senkinek. De arra mindenképpen jók, hogy egyesek elhitethessék az emberekkel, másoktól kell elvenni, hogy nekik is legyen.

– És ez indok lenne a gyalázatos magatartásra?

– Ó, mindenki jobb életre vágyik, Dasa! Van, aki elfogadja a sorsát, és van, aki ágaskodik ellene. Vagy lusta tenni azért, hogy jobb legyen, vagy nincsenek képességei ahhoz, hogy tegyen. Ám ezzel szembenézni fájdalmas, így sürgősen keresni kell valakit, akit hibáztatni lehet. S máris indoka van az ördögi tetteknek! Az emberek könnyen alkalmazkodnak, ha az érdekeik megkívánják. Előbb csak szemet hunynak a gonoszság fölött, azután idővel el is fogadják azt. Később részt is vesznek benne, hogy bizonyíthassák az elkötelezettségüket, sőt eljön az idő, amikor ünnepelni is fogják azt. Végül pedig üldözni kezdik azokat, akik gonoszságnak merik nevezni a gonoszságot, mert az viszont sérti őket és az önérzetüket.

– Ezek szerint a legjobb, amit tehetek, hogy tartom a számat.

– Nos, én nem buzdíthatom semmire. Felelőtlenség volna. De egyet mindenképpen tanácsolhatok: vigyázzanak magukra, Dasa! A világ nagy változások előtt áll, s ennek nem mindenki örül egyformán. Most még Oroszországban vagyunk. De anélkül, hogy innen elmozdulnánk, könnyen meglehet, hogy holnap már egy másik országban ébredünk.

– Nem túl fényes kilátások. De sajnos Igor hajthatatlan.

– Ön pedig szereti.

– Igen. Teljes szívemből.

– Akkor tartsanak ki. Ez a legtöbb, amit egymásért tehetnek.

Tadeusz és a birtok intézője még egyszer ellenőrizték az őszi vetést. Néhány fagyárnyékos helyen tenyérrel óvatosan félreseperték a havat, s alatta már itt-ott soványka, sárgászöld hajtások kapaszkodtak erőtlenül a levegőbe.

– Nagyszerű! – egyenesedett fel Tadeusz. – Milyen szívesen megvártam volna a tavaszt! – sóhajtotta.

Az intéző bólintott.

– De a feleségem már így is számolta a napokat. Nem élhetek vissza a türelmével.

– Elboldogulunk, uram. Legyen nyugodt!

– Nincs kétségem – veregette meg az intéző vállát Tadeusz. – Azonban azt megígérem, hogy legkésőbb betakarításra itt vagyok!

– Várni fogjuk, uram! A jelentéseket küldöm, ahogy meghagyta.

– Írja meg, ha valamire szüksége volna!

– Meglesz, uram. A pénzünk kitart. Bár az elmúlt évben későn vetettünk, meg hát sok volt másban is az elmaradás, de ennek ellenére jó termést arattunk.

– Hála önnek!

– Bevallom, örülök, hogy visszakerülhettem a birtokra. A rokona halála után csak lézengtem. Most úgy érzem, újra a helyemen vagyok. Félelmetes belegondolni, milyen gyorsan változik a világ! Nézzen csak körbe még egyszer, mielőtt hazatér! – mutatott a négy égtáj felé. – Hát nem csodálatos? Létezhet ennél szebb vidék?

Rövid szünetet tartott. Letörölgette az átderesedett bajszát, azután csendesen folytatta:

– Itt vagyunk otthon. Musint lengyel telepesek alapították, pár száz évvel ezelőtt, állítólag az én őseim is akkor vándoroltak ide. Ahogy, gondolom, az önéi is. Aztán mire magunkhoz tértünk, már az orosz cár uralkodott fölöttünk, mi pedig meghúzhattuk magunkat a saját földjeinken. Most pedig az ukránok vagy a kozákok – már szinte ki sem lehet igazodni, hogy ki kicsoda itt a nagy nemzeti hangzavarban – követelik maguknak Novorossziját, ujjat húzva a cárral is, mégpedig azon az alapon, hogy az mindig is az övék volt. De hiszen mindnyájan itt élünk évszázadok óta! Ki érti ezt?

– Attól tartok, hogy ők maguk sem.

– Csakhogy ez így nem tisztességes!

– Tudja, az csak az álmainkban lehetséges, hogy akik becsületesek, vagy netán feláldozzák magukat mások javára, azokat kitüntetik. Az életben azoknak jár a jutalom, akik hajlandók másokat feláldozni a saját javukra. Sokuknak nem Szent Sebestyén vértanúhalála mutatja az utat, hanem Júdás ezüstpénzei, amelyekből a hatalom megszerzéséért a többieket megvásárolhatják.

Az utolsó Musinban elköltött vacsora jó hangulatban telt, bár Tadeusz lógó orral érkezett meg a földekről napnyugta előtt nem sokkal. Gretha inkább leplezte, fékezte a kitörő örömét, nem akarta, hogy fájdalmat okozzon a férjének a boldogsága. Nem mondta el, hogy a csomagok már a kocsikon vannak, sőt hogy önnön sürgetettségében még a lovakat is felszerszámoztatta. De szótlan sem szeretett volna maradni. Az emlékeikről beszélt, a közös élményeikről, Baden bei Wienről, a szőlős hegyoldalakról és az ültetvényekről, valamint arról, hogy a tavasz milyen kivételes lesz ismét a házukban. Tadeusz lassan felengedett, és hagyta, hogy a szép szavak, a szívet melengető mondatok átjárják minden sejtjét.

– Azt hiszem, igazad van, Gretha. Ez egy nagyszerű kaland volt, de rájöttem, az otthonunk Baden bei Wienben van. Mindnyájunknak, de legfőképpen a kislányunknak valóban ott lesz a legjobb. Egyébként csodálom, hogy anyámhoz is vágysz vissza.

– Édesanyád jó ember, Tadeusz. Csak egyedül van.

– Hogy lenne egyedül? Ott vagyunk neki mindnyájan!

– Ó, igen! De egy anya ezt másképp gondolja. Különösen az az anya gondolja másképp, aki a fiait veszíti el.

– Butaság! Hogy veszített volna el, hiszen mindketten élünk és virulunk!

– Igen, valóban. Egy-egy másik nő oldalán.

– Csak nem hiszed, hogy féltékeny volna?

– Nem. Úgy nem, ahogy mondjuk én lennék féltékeny egy másik nőre veled kapcsolatban.

– Az lennél? – kérdezte kaján vigyorral Tadeusz.

– Minden valószínűség szerint kitekerném a kis hölgy nyakát – nevette el magát fülig pirulva Gretha. – És természetesen te sem úsznád meg szárazon, erre felkészülhetsz.

Tadeusz felnevetett. Jóízűen, hosszan. A mellkasát szinte szétfeszítette a büszkeség.

– A kalandunkra! – emelte fel a poharát Tadeusz.

– És a helytállásodra! – mosolyodott el Gretha. – Őszintén csodállak, Tadeusz.

– Most már tényleg zavarba jövök – nyelt egy nagyot a férfi.

– Egyszer azt mondtad nekem, hogy bennem az a jó, ami a rossz is. Hogy tudniillik mindig kimondom, amit gondolok. Szeretlek, Tadeusz. Az eszemmel, a szívemmel és a testemmel. Ha illik ezt bevallani, ha nem.

A férfi kiitta a poharat, felugrott, és sietve Grethához lépett. Hevesen átölelte, azután mélyen magába szívta az illatát, majd forró csókokkal borította el előbb a nyaka mindkét oldalát, azután az arcát. A nő puha, mézédes ajkát a szájával fogva tartotta, és el sem eresztette, úgy vette a feleségét a karjába. Gretha felpillantott, majd átfogta a férje vállát, és erősen magához szorította. A csók nem maradt abba. Egészen a hálószobájuk padlójáig.

– Asszonyom! Asszonyom! – suttogta Dasa rémült arccal, miközben lágyan megérintette a nő vállát.

Gretha kinyitotta a szemét. Az ajtórésből a szobába ömlő világosság egészen elvakította. Zavartan próbálta felfogni a váratlan helyzetet, miközben bágyadtan emelte meg a fejét, és a mellette mélyen alvó férjére pillantott.

– Mi az? Mi történt? – kérdezte fojtott hangon.

Dasa továbbra is ijedt arccal állt az ágyuk mellett a hálóingében, egy sebtében magára kapott esőköpenyt szorongatva, majd intett, hogy az asszony inkább menjen vele.

Gretha kicsúszott a paplan alól, a vállára terítette a hálóköntösét, és bólintott, hogy rendben van. Óvatosan húzta be maguk mögött az ajtót.

– Hány óra van? Mi történt, Dasa?

– Hamarosan éjfél lesz. Igor van itt a konyhában.

– Igor? Hogy került ide az éjszaka közepén?

– Szörnyű dolog történt! Én… én nem is tudom… Fogalmam sincs, most mihez kezdjünk… De… de ezt mindenképpen látnia kell, asszonyom! Elmondhatatlan…

– De mégis micsoda?

Dasa csak állt megkövülten, és a szeméből patakzottak a könnyek.

– Jól van, ne álldogáljunk itt a folyosón! Menjünk le, és közben próbálja meg értelmesen elmondani, hogy mi történt!

Igor a konyhaasztalnál ült, a karjában egy terítőbe bugyolált kisebb csomagot tartva. Az arca egyszerre volt kétségbeesett és riadt, a szemében félelem tükröződött, a szája csillapíthatatlanul remegett. Hatalmában tartotta az átélt borzalom.

– Igor?

– Nem tudtam hova fordulni asszonyom! Bocsásson meg!

– Rendben van, megbocsátok, de még mindig nem tudom, hogy mi történt.

Igor nyelt egy nagyot.

– Az éves zárást csináltam a kereskedőházban.

Gretha csodálkozó arcot vágott.

– A múlt évit. Sürgős volt, a határidők miatt. Grynberg úr meghagyta, hogy akármilyen későn végzek, vigyem át neki a kimutatást.

– A házukba?

– Igen, asszonyom. Valamivel tíz után értem oda, de még ébren voltak. Az idősebbik lányuknak a napokban vagy talán egy héttel ezelőtt született meg a gyermeke. A szalonban ültünk le, hogy váltsunk néhány szót az eredményekről. Nem sokkal később az utcáról erős hangzavar szűrődött be, de azt nem értettük, hogy mit kiabálnak. Grynberg úr felállt, hogy megnézze, mi történik, s akkor látta meg, hogy a kapujukat felfeszítették, úgyhogy ki is ment azonnal. Én kicsit később utánaindultam, mert vissza nem jött, de a kiabálás egyre csak erősödött, és mintha puffanásokat meg nyögést is hallottam volna. Akkor láttam meg, hogy férfiak tódulnak be az előszobába, kezükben botokkal, meg néhányuknál kés vagy tőr is volt, ha jól vettem ki. Ők nem vettek engem észre, ijedtemben a függöny mögé ugrottam, és onnan láttam, ahogy berohannak a házba. Óvatosan kilestem az ablakon. Grynberg úr feküdt a járdán, a feje körül sötétlett valami… Kiszaladtam, de már nem élt. El volt vágva a torka… az a sötétlő valami a kövön a vére volt… – akadt el a hangja.

Igort rázni kezdte a zokogás.

– Te jóságos ég! – támasztotta meg tenyérrel a homlokát Gretha. – Tadeusz említette a minap, hogy milyen borzalmas incidens történt a szomszéd városban.

– Igen, asszonyom. Bevallom, emiatt már korábban gondoltam rá, hogy mégis inkább elhagyom az állásom.

– És ezután idejött? – sürgette Gretha.

– Még nem, mert ahogy kint álltam, persze fogalmam sincs, mennyi ideig, mert a látványtól mozdulni sem volt erőm, a házból jövő sikoltozás és vad ordítozás térített hirtelen magamhoz, aztán pár perc múlva dermesztő csend lett. Rettenetesen éreztem magam, nem is tudtam hirtelen, mihez kezdjek, a rendőrségre hiába is mentem volna. Nem tettek semmit az erőszak ellen azelőtt sem!

– És mi történt azután?

– Újra léptek zaját hallottam, így elrejtőztem a ház melletti babérbokrokban. A férfiak elmentek. Az egyikük azt kiabálta, hogy csak azt kapták, amit megérdemeltek.

– És most azért jött ide, hogy ezt elmondja?

– Nem – intett a fejével Igor. – Vártam egy darabig, és azt éreztem, hogy vissza kell mennem a házba. Egyszerűen képtelen lettem volna mindent hátrahagyva elfutni. De amit láttam, arra nem számítottam.

– Uramatyám! Csak nem…

– De igen – nyelte a könnyeit Igor. – Mindent elborított a vér a szobákban. Senki sem élte túl ezt a… mészárlást – suttogta a fiatalember, és újra erőt vett rajta a sírás.

Gretha felsóhajtott. Igor levegő után kapkodva folytatta.

– Nem tudtam lépni…

– És ha téged is megöltek volna? – kérdezte éles hangon Dasa.

Igor csak rázta a fejét.

– Erre nem is gondoltam. És ahogy ott álltam, a hátsó szobából nyöszörgést hallottam. Azt hittem, valakinek segíthetek, úgyhogy a hang irányába indultam. És ezt találtam… – mondta, és letette az asztalra a karjában tartott csomagot.

– Mi van benne? – kérdezte kétségbeesett hangon Gretha. – Mert, ha jól sejtem… – ugrott oda, és széthajtotta a terítőt.

– Igen, asszonyom, jól sejti. De hová vihettem volna?

Gretha behunyta a szemét, és egy szemvillanás alatt összeszedte minden erejét.

– Helyesen cselekedett, Igor. Jól tette, hogy idehozta. Dasa! – fordult a szobalány felé. – Senki nem ébredt fel a személyzetből?

– Nem, asszonyom.

– A szakácsnő sem? Erről a folyosóról nyílik a szobája – mutatott maga mögé.

– Frau Steindl? Ő egész éjjel úgy alszik, mint a bunda! Sőt, még reggel is! Állítólag Ausztriában – ahonnan annak idején asszonyom férjének a rokona idehozatta, mert nem ízlett neki az itteni koszt – nem kezd hajnalok hajnalán a konyha. Bár, ami azt illeti, lett volna ideje hozzászokni – engedett meg magának néhány kritikusabb mondatot Dasa.

– Igor – fordult a férfi felé Gretha anélkül, hogy az elhangzottakra bármit is felelt volna –, találkozott valakivel odamenet, vagy amikor onnan eljött?

– Nem, asszonyom.

– Dasa, segítsen Igornak, hogy rendbe tudja szedni magát. Kivételesen aludjon itt, a házban, majd azt mondjuk, hogy munkáskézre volt szüksége a férjemnek a csomagolásban.

– De asszonyom, én…

– Hallgasson, ha nem akarja, hogy a maga nyakába varrják a történteket. Maga ott sem járt! Ha megkérdezik, a kereskedőházból egyenesen idejött. Úgy döntött, hogy az elszámolást majd reggel átadja. Az ügy nagy port fog felverni. Semmiképpen se keveredjenek bele! És ezáltal a mi nevünket sem mossák össze egy pogrom hírével.

– Köszönöm, és megértettem – bólintott Igor.

– Nincs mit megköszönnie, mert ön viselkedett hősiesen. Ön úgy tett, ahogy egy embernek cselekednie kell. Dasa! – fordult ismét a szobalány felé. – Két dolog van még. Az egyik, hogy ezek után továbbra is megerősítem, hogy alkalmazom Ausztriában. A másik, hogy soha az életben ne beszéljenek egyetlenegy szót se erről senkinek, de még csak utalást se tegyenek a mai éjszakára!

– Megértettem, asszonyom. Így fogunk mindketten tenni.

– Helyes. Most pedig beszélek a férjemmel – mondta, és óvatosan felvette az asztalról a kis csomagot.

A folyosón aztán megállt, és vett néhány mély levegőt. Ekkor vette észre, hogy megállíthatatlanul remegett mindvégig a lába. Aztán a tudatába hasított valami, és visszafordult a konyha irányába.

Amikor újra benyitott, Igor félmeztelenül állt a lavór mellett, Dasa szappant és törölközőt tartott a kezében.

– Nem. Ez így mégsem lesz jó.

– Hogyan? – nézett dermedten Igor a nőre.

– Kísérők nélkül nem vághatunk neki az útnak. Ha az eredeti terv szerint indulunk, a titok napvilágra kerül. Ha mások kísérnek minket, kénytelenek leszünk őket is valamelyest beavatni, amit egyáltalán nem szeretnék megtenni. Mindenáron el kell kerülni, hogy a mi nevünk is felmerüljön az eset kapcsán. Következésképpen önöknek kell velünk tartaniuk.

Dasa arcán halvány mosoly futott át. Igor nyelt egy nagyot.

– De… de…

– Úgy tudom, önnek senki élő rokona nincs a városban.

– Igen, így van.

– Akkor ezt megbeszéltük. Később, ha meggondolja, visszatérhet ide. Már csak Dasát kell majd meggyőznie.

– Igen, asszonyom.

– Csak a legszükségesebbeket csomagolják össze! Felkeltem a férjem, és pár órán belül elindulunk.

– Készítek be friss kecsketejet és mézet, asszonyom. És bízom benne, hogy találunk valakit útközben…

– Köszönöm, Dasa. Igor, a lovakkal meglesz ugye?

– Természetesen, asszonyom. Gazdaságban dolgoztam azelőtt.

– Remek! Szerencsére már mindent előkészíttettem.

– És a többiek? – kérdezte halkan Dasa.

– Egy bérkocsis vár itt az indulásra – folytatta Gretha, mintha a kérdést meg sem hallotta volna. – Ő Ausztriából érkezett ma délután, mint tudja – nézett Dasára. A lány bólintott. – Semmit sem tud rólunk. A férjem majd gondoskodik arról, hogy a férfi időben a bakon üljön. A mi kocsinkat pedig, Igor, maga hajtja.

– Rendben, asszonyom.

– Bocsásson meg – fordult ismét Gretha felé a lány –, úgy értettem, hogy a személyzet tagjai… a többiek… – erősködött Dasa.

– Nos, ez alkalommal sajnálatos módon búcsúzkodás nélkül kell távoznunk. Készüljenek!

Ahogy Gretha kilépett a konyhából, egyszeriben bizonytalan érzése támadt. Mintha halk nyikorgást is hallott volna. Hátrafordult. Frau Steindl szobájának az ajtaja zárva volt. A küszöb fölött halvány fénysugár folyt a padlóra.

Tartalom

Ausztria, Baden bei Wien, 1894

Novorosszija, Musin, 1894. január utolsó napjaiban

Ausztria, Baden bei Wien, 1894. február

Ausztria, Bécs, 1925. február 23., késő este

Ausztria, Bécs, 1930

Ausztria, Bécs, Svájc Nagykövetsége, 1931

Ausztria, Bécs, 1932 tavasza

Ausztria, Baden bei Wien, 1897

Egy év elteltével…

Ausztria, Bécs, 1933

Lengyelország, Krakkó, 1920 nyara

Ez idő alatt az intézetben…

Oroszország, Irkutszk, néhány héttel később

Ausztria, Bécs, 1933

Néhány hét elteltével…

Ausztria, Bécs, Landgebergasse 14., Im Hof

Ausztria, Baden bei Wien, 1936

Ausztria, Bécs, 1937

Ausztria, Bécs, Svájc Nagykövetsége, 1938. március 10.

Ausztria, Bécs, Lewandowski-ház, 1938. március 11.

Ausztria, Baden bei Wien, 1938. március 11-én, a déli órákban

Ausztria, Graz, 1938. augusztus 12.

Ausztria, Bécs, 1941. november utolsó napjaiban

Ausztria, Baden bei Wien, 1941. november 29., délelőtt 11 óra

Ausztria, Baden bei Wien, 1941. november 29., délután 4 óra

Ausztria, Bécs, 1941. november 30.

Ausztria, Bécs, 1941. november 30., este 11 óra

Ausztria, Bécs, november 30., este 11 óra után nem sokkal, a Lewandowski-házban

Ausztria, Bécs, Wesenfriedegasse, 1941. november 30., éjfél előtt valamivel

Ausztria, Bécs, 1941. december 1.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Spectral – SIL Open Font License